LEBEGŐ GITÁR

MOLNÁR CSABA INTERJÚI

A MAGYAR NEMZET MAGAZINBAN

(2008-2015)

BUDAPEST 2015

MOLNÁR CSABA:

LEBEGŐ GITÁR. INTERJÚK A MAGYAR NEMZET MAGAZINBAN (2008-2015)

MOLNARCSABA.NET

MOLCSA@GMAIL.COM

A borító Joan Miró Hajnali ébredés című festménye (Csillagkép-sorozat) felhasználásával készült

TARTALOM

TÁNCBA VINNI A METÁNT

HÍVÓJELE: 238

SZOCIÁLIS AGY

KORDBÁRSONY PAPUCS

SEMMI SZENZÁCIÓ

VÁLASZTÓVÍZ

NEM MÁSZOM EL SENKI HEGYÉT

SYPHILUS, A PÁSZTOR

TOJÁSLABDA

EGY CSOKOR KOSBOR

DÓZSA-FÉLE HÁLÓZAT

SZENTJÁNOSBOGARAK

SPRICCELT PRÍMSZÁMOK

A REGÉNY VÉGE

A TŰ FOKA

CSIMPÁNZSORS

CUKORÉHSÉG

MEGRAJZOLT SORS

KALÓZLOBOGÓ ALATT

GORDIANUS NYOMOZ

EGY ELTÖRT ORR

VÉGE FŐCÍM

A MEGBECSÜLT ADAKOZÓ

BIZTOS ÖTÖS

ISMERETLEN MAGÁNY

KÓMA UTÁN

MUNKAKÖRI LEÍRÁS

EZERNÉGYSZÁZ GRAMM

KÉPALKOTÁS

SZÉP KÉPLETEK

ROSSZ MACSÓK

DOBOTT ORSÓ

SZÁZÖTVEN MÉTER

NÉGY KERÉK, AJÁNDÉK AUTÓVAL

ÁLLKAPCSOK

STRATÉGIA A ZUHANY ALATT

ÚJ KONFORM

SLENDRIÁN RÁKÓCZI-KÓD

NYOLCVANHAT USEBTI

LEBEGŐ GITÁR

TRAGÉDIA A VULKÁNNÁL

MINDIG HAZAHOZTAM A HAJÓT

A TEHÉN TŐGYE

A FÁRAÓ VISSZATÉR

FÜGGŐ JÁTSZMA

TÁNCBA VINNI A METÁNT

Soha életemben nem gondoltam arra, hogy amit csinálok, annak lesz-e értelme, elismerik-e, díjat hoz-e. Csak azért tettem, mert érdekelt – vallja Oláh György, a dél-kaliforniai egyetem professzora, a kémiai Nobel-díj 1994-es kitüntetettje. A nyolcvanegy éves tudós – kollégái többségével keményebben dolgozik, mint valaha. Jelenleg a világméretű üzemanyagválság megoldásán munkálkodik.

Oláh György

1927. május 22-én született Budapesten. A piarista gimnázium elvégzése után a Budapesti Műszaki Egyetemen doktorált vegyészetből, később az egyetemen tanított. 1954 és 1956 között az egyetem szerves kémia tanszékének vezetője volt, és társigazgatóként vezette az újonnan alapított Központi Kémiai Kutatóintézetet. Az 1956-os forradalom leverését követően családjával és kutatócsoportjával együtt elhagyta az országot, először Londonban, később Kanadában, végül az Egyesült Államokban telepedett le. 1971 óta amerikai állampolgár. Jelenleg a Los Angeles-i dél-kaliforniai egyetem professzora és a Loker szénhidrogén-kutató intézet igazgatója. A karbokationokkal és az úgynevezett szupersavakkal végzett kutatómunkája elismeréseként 1994-ben kémiai Nobel-díjjal tüntették ki. A metanol üzemanyagként való alkalmazhatóságát bemutató Kőolaj és földgáz után: a metanolgazdaság című könyve tavaly jelent meg a Better Kiadónál.

Mindig tudta, hogy vegyész lesz?

– Amikor gimnazista voltam, nem gondoltam, hogy tudománnyal foglalkozom majd. Érdekelt sok minden, történelem, nyelvek, később a filozófia. Viszont abban a korban, a háború végén, egy elpusztult kis országban arra is gondolnom kellett, hogy valamiből meg is kell élnem. Belegondoltam, hogy vajon hány filozófust tudna eltartani Magyarország. Egyébként valószínűleg nagyon gyenge filozófus lettem volna. Elkezdtem hát olyasmit tanulni, amiről azt hittem, hogy el lehet vele helyezkedni. Aztán egyre jobban kezdett érdekelni, és csakhamar beleszerettem a kémiába. És ez a szerelem ma is tart.

– Milyen körülmények fogadták a Műegyetem kémiai fakultásán?

– A háború utáni Magyarországon semmilyen vegyszerünk nem volt. Így mindent, amire szükségünk volt, magunk állítottunk elő. Egy híres német professzor, Hans Meerwein tudomást szerzett erről, és küldött egy palack nyomás alatt lévő bór-trifluoridot, amely megkönnyítette kicsit a munkámat. Ez az üveg hosszú ideig megvolt a Műegyetemen. Az intézetigazgató, Zemplén Géza európai hírű professzor volt. Mivel a bór-fluorid, illetve a hidrogén-fluorid, amelyekkel akkoriban kísérleteztem, igen veszélyes vegyszerek, Zemplén hallani sem akart róla, hogy beszennyezzem velük a laboratóriumát. Idővel annyit kegyesen megengedett, hogy egy félig leomlott erkélyen dolgozhassunk egy kollégámmal. Valahogy befedtük, hogy használható legyen. E Dunára néző erkély ma már egész szép laboratórium, nemrég meglátogattam nosztalgiából. Nem is lehet ráismerni.

– A kémiai kutatóintézetben könnyebb volt a munka?

– Amikor megalakult a Központi Kémiai Kutatóintézet 1955-ben, albérlők voltunk a Hungária körúton egy ipari kutatóintézetben. Ez talán jelzi, milyen szerények voltak a feltételek. De szerény körülmények között is lehet valamit csinálni. Én nem vagyok híve annak, hogy csak akkor lehet végezni kutatást, ha a világ legjobb feltételei állnak rendelkezésünkre: a feladatokat a körülményekhez kell igazítani. Mi Magyarországon az ötvenes években világviszonylatban is jó kutatást folytattunk. Az anyagi szempont szükséges, de nem ez vezeti az igazi kutatót. Ha valaki azért kutat, hogy pénzt keressen, az az én szememben csökkenti munkája értékét.

– Az ötvenhatos forradalom után családjával együtt elhagyta az országot. Hogyan mentette meg tudományos munkája eredményeit?

– Mindenki csak az agyát vitte magával. Az 1956. decemberi disszidálásunkat nem terveztük előre. Nem logikusan cselekedtünk, az egész robbanásszerűen történt. Egy-két nap alatt döntöttük el, hogy disszidálunk. Akkoriban tulajdonképpen sokkos állapotban volt mindenki. Néhány hónap alatt kétszázezer magyar, főként fiatal emigrált. Kutatócsoportom többsége, fiatal fiúk is elhagyták az országot. Mind úgy éreztük, hogy Magyarországon ez után a tragikus esemény után még sötétebbé vált a jövő. A feleségem nagynénje Londonban élt, így Ausztriából oda utaztunk. Az angol kollégák nagyon segítőkészek voltak. Angliából Kanadába költöztünk. Meg kellett élnünk a feleségemmel és a hároméves kisfiammal, ehhez pedig állásra volt szükségem. A Dow Chemicals cégnél helyezkedtem el, amely a világ egyik legnagyobb kémiai vállalata. Kevés olyan kémikust ismerek a világon, aki saját maga tudja finanszírozni a laboratóriumát. Kezdetben én is olyan témán dolgoztam, amilyet a munkaadóm akart. Idővel azonban megengedték ennek a bolondos fiatal vegyésznek, aki hosszú estéken és hétvégéken át dolgozott, hogy a munkaidő lejárta után a saját ötletei alapján végezzen kísérleteket.

– Hamar felismerte kísérleti eredményeinek jelentőségét? Hogy majd Nobel-díjat is kaphat értük?

– Soha életemben nem gondoltam arra, hogy amit csinálok, annak lesz-e értelme, elismerik-e, díjat hoz-e. Csak azért tettem, mert érdekelt. Aztán idővel, ha az ember úgy gondolja, hogy valamilyen eredményt ért el, persze eszébe jut, hogy az egyszer még fontos lehet. Amikor egy francia festő képet festett, ő sem arra gondolt, hogy majd kiállítják a múzeumban. Legfeljebb arra, hogy valakitől vacsorát kap a képért. A kutatás és más intellektuális kifejezésmódok sok vonatkozásban hasonlóak egymáshoz. Egy festőnek vászon kell és festék, egy kémikusnak pedig labor, hogy játszadozni tudjon. De az sosem fordul elő, hogy valaki reggel kilenckor bemegy a laboratóriumába azzal az elhatározással, hogy ma valami nagyot alkotok az emberiség javára, és ezért egyszer Nobel-díjat kapok. Ami hajtja a kutatókat, az nem a pénz, nem az elismerés és nem a díj, hanem az érdeklődés.

– Marx György azt írja önről A marslakók érkezése című könyvében, hogy még a Nobel-díj miatt sem mulasztotta el egyetlen előadását sem. Mit jelent önnek a tanítás?

– Az ember nemcsak kutató, hanem tanár is. Nekem az volt a legnagyobb boldogságom, hogy fiatalokkal foglalkozhattam egész életemben. A diákjaimat mindig is a szélesebb családomnak tekintettem, és talán valamit tanultak is tőlem. Ez nem csak a kémiát jelenti. Én legalább annyit kaptam vissza a diákjaimtól, mint amennyit ők kaptak tőlem. Ettől bizonyos fokig fiatal is maradtam. Egy tanár számára az a legjobb érzés, ha azt látja, hogy azok az emberek, akik fiatalon a diákjai voltak, megállják a helyüket az életben.

– Amikor maga mellé fogad egy tanítványt, tudja, hogy tehetséges-e, vagy sem?

– Nem tudja ezt az ember, de honnan is tudná? Maga az illető sem tudja, lehetetlen előre megmondani. Nem hiszem, hogy léteznének amolyan „tudományos gének”. Attól lesz valaki jó kutató, ha van benne érdeklődés. Emellett azonban jó adag szerencse is kell. Nagyon sok tehetséges író, festő, tudós van, akik nem viszik sokra.

– A karbokationokkal kapcsolatos kutatásaiért kapott kémiai Nobel-díjat. Mik ezek pontosan?

– A vegyületeket összetartó erőket kötésnek hívják. Ezek a kötések vagy ionosak, amikor az ellenkező elektromos töltések vonzzák egymást, vagy kovalensek, amikor viszont az atomok kötő elektronokat osztanak meg egymással. A szén az élet szempontjából a legalapvetőbb elem, és vegyületeiről nagyon hosszú ideig azt gondolták, hogy bennük az ionos kötések nem játszanak szerepet. Bizonyos körülmények között azonban a szén sem különbözik a többi elemtől, szintén képes töltött állapotba kerülni. Ezt hosszú időn keresztül gyanították, de előttünk bizonyítania senkinek sem sikerült. A szerves kémia másik alapvető szabálya az, hogy a szénnek négy vegyértéke van, tehát négy szomszédja lehet a vegyületekben. Hát én azt találtam, hogy adott körülmények között lehet öt is, hat is meg hét is. Ez nem áll ellentétben azzal az alapvető törvényszerűséggel, hogy a szénnek nem lehet több, mint nyolc külső elektronja, amelyek négy kötő elektronpárt alkotnak. Addig azt hitték, hogy ez a nyolc elektron mindig párokban van. Vegyük a legegyszerűbb szerves vegyületet, a metánt. Négy hidrogén kapcsolódik egy szénatomhoz, és a kötéseket alkotó nyolc elektron párokba rendeződik. Mi jöttünk rá arra, hogy nem kell mindig két atommag között két elektronnak kötődnie. Köthet két elektron három magot is.

– Mi a gyakorlati jelentősége ennek a felfedezésnek?

– Amikor elkezdtem kutakodni, fogalmam nem volt erről, de nem is érdekelt. Később azonban érdekes kémia fejlődött ki mindebből. Nem véletlen, hogy a metánhoz hasonló szénvegyületeket paraffinoknak hívják. A név a latin parus affinis kifejezésből származik, ami annyit tesz, hogy nincs affinitása. Ez manapság már nem igaz, a metánt nagyon könnyen lehet táncba vinni. A metanolkémia jelentősége napjainkban egyre nagyobb. A világ ma nagy problémával küzd, az olaj kifogyóban van. Az ára az egekbe szökött, de ez semmi ahhoz képest, hogy mi lesz néhány év múlva. Azt a kincset, amelyet a természet adott az emberiségnek, hatékonyan kell kihasználnunk. Az ipari forradalom óta eltelt két évszázad az emberi történelemhez viszonyítva nagyon rövid idő. Mégis e kétszáz év alatt az emberiség felszabadult a nehéz fizikai, mondhatni, rabszolgamunka alól. Ez nagyszerű teljesítmény, csakhogy az olaj egyszer elfogy. A másik gond az, hogy az emberiség létszáma jelentősen megnőtt, és mindenki egyre jobban akar élni. Ma már nemcsak Európában akarnak autót vezetni az emberek, hanem Kínában és Indiában is. A fogyasztás növekszik.

– Hogyan segíthetnek e gondok megoldásában az ön tudományos eredményei?

– Az energiaválságot enyhítheti az általunk az utóbbi tíz évben kidolgozott új szerves kémiai irányzat, amely egyszerű vegyületen, a metanolon alapszik. Ennél egyszerűbb vegyület nem nagyon van. A metanol nagy jelentősége abban áll, hogy könnyedén előállítható szén-dioxidból. És a szén-dioxid az egyik legfontosabb üvegházhatást előidéző gáz, amely hozzájárul a globális felmelegedéshez. Ezt a szén-dioxidot vissza lehet forgatni. Ha kinéz az ablakon, minden, amit zöldnek lát, a természet nagyszerű, zseniális kis gyára. A falevelek a levegőben felfogják a szén-dioxidot, és a nap energiájával, vízzel, a klorofill segítségével új növényi életet termelnek. De amíg ebből a növényből újra kőolaj és földgáz lesz, sok százmillió évre van szükség. Mi kémiai módszerekkel meg tudjuk kötni a szén-dioxidot. Sose hittem volna, hogy még az én életemben a gyakorlatban is megvalósul mindez, de már több országban is épülnek metanolgyárak.

– Kivonható a szén-dioxid a levegőből az önök technológiájával?

– Mindenki azt mondja, hogy csökkenteni kell a kibocsátást, vagy össze kell gyűjteni a légkörben levő szén-dioxidot, és tárolni kell. Ezzel szemben mi azt mondjuk, hogy sokkal egyszerűbb és gazdaságosabb megoldás, ha ezt a szén-dioxidot visszaalakítjuk üzemanyaggá. A mi szemünkben a szén-dioxid rendkívül értékes nyersanyag. Hidrogénnel egyesítve a szén-dioxidot metanol hozható létre. Ez olyannyira működőképes technológia nagyüzemi körülmények között is, hogy a kínaiak most éppen száz metanolgyárat építenek. Az ilyen gyár kapacitása évente meghaladhatja a kétmillió tonnát. Izlandon is épül egy üzem. Miért épp Izlandon? A kis szigetországnak rossz a klímája, és nincsen szinte semmilyen nyersanyaga. Egyetlen kincse az olcsó geotermikus energia. Meleg víz jön föl a földből. Ezzel fűtik az egész országot, belőle gyártják az elektromosságot. Izland négy évvel ezelőtt azzal fordult az Európai Unióhoz nagyon szerényen, hogy ha támogatást kap, észak Szaúd-Arábiájává válhat. Olcsó elektromos energiájukkal vizet bontanak hidrogénné és oxigénné, így nyernek hidrogént. Akkoriban az egész világ bele volt őrülve a hidrogénbe. Néhányan még mindig hisznek benne, pedig a hidrogént rendkívül nehéz kezelni. Az izlandiak rájöttek erre, akkor váltottak a miáltalunk kidolgozott metanol-előállítási technológiára. Rám hivatkozva azt mondták, hogy nekik van hidrogénjük meg olcsó energiájuk, ha a hidrogént szén-dioxiddal hozzák össze, akkor Oláh szerint lehet metanolt gyártani. Ennek az az eredménye, hogy ma Izlandon nagy gyár épül, amely szén-dioxidból hidrogénnel metanolt állít majd elő.

– Mire használható a metanol?

– A metanol rendkívül jó üzemanyag. Össze lehet keverni a benzinnel minden arányban. Ha összekapcsolunk két metanolmolekulát, akkor dimetil-étert kapunk. Ez a vegyület pedig már fontos nagyipari termék a Távol-Keleten, minthogy kitűnően helyettesíti a dízelolajat. Ebből az egyszerű metanolból tehát mindenféle termék előállítható, amelyet hagyományosan a kőolajból vagy a földgázból gyártanak.

– Milyen volt e technológia fogadtatása Magyarországon?

– Azt hittem, hogy e módszer iránt lesz egy kis érdeklődés Magyarországon is. A kutatásaim ipari alkalmazásáról szóló könyvünk (Kőolaj és földgáz után: a metanolgazdaság – M. Cs.) tavaly megjelent magyarul is, de tudomásom szerint semmilyen visszhangja nem volt. Barátainkkal némi támogatást próbálunk szerezni ahhoz, hogy eljuttassuk néhány fiatalnak a könyvet. Hiszen a nevelés: befektetés. Szülőként az egyetlen, amit a gyerekeimnek és az unokáimnak adni tudtam, az oktatás. Példát kellene vennünk nekünk, magyaroknak rokonainkról, a finnekről. A finnek, ameddig a Szovjetunió létezett, olcsón kaptak kőolajat, erre alapozva pedig jelentős kémiai ipart építettek. Amikor a Szovjetunió összeomlott, az olcsó kőolaj is elapadt. De a finnek nem tették föl a kezüket, nem estek kétségbe, hanem új ipart létesítettek. Váltottak az elektronikára, a Nokia ma a világ egyik vezető mobiltelefon-gyártója. Gyakorlatilag a nulláról kezdték, és néhány év alatt világszínvonalú ipart teremtettek. Magyarországon az elektronikai iparnak sokkal nagyobb hagyománya van. Sok magyar származású szakember alapvető újításokat hozott a számítógépen alapuló iparban, Magyarország mégsem lett komputer-nagyhatalom. A vegyiparhoz is meglehetnek az adottságai. Ha minden igaz, Dél-Magyarországon, Makó környékén nagy mélységben földgáz van. Ebből nagyon egyszerűen és olcsón lehet üzemanyagot előállítani. Nekem fáj, hogy a magyarok csak sírnak, pedig a sírás senkit sem érdekel. Nem jótékonyságra van szükségünk. Hanem arra, hogy tegyünk végre valamit.

2008. május 31.

HÍVÓJELE: 238

Hatalmas élmény, amikor az ember éjnek évadján, mert akkor a legjobbak a hangterjedési viszonyok, a saját maga építette rádiójával beszélget valakivel, aki a föld másik oldalán él, vallja Jeszenszky Sándor villamosmérnök, az elektrotechnikai múzeum egykori igazgatója, aki már ötvenhatban „mobiltelefonált”.

Jeszenszky Sándor

1935-ben született Budapesten. A Budapesti Műszaki Egyetem elvégzése után, 1958-ban diplomázott villamosmérnökként. Az egyetem befejezésétől a Vilatinál (a Villamos Automatika Intézetnél) dolgozott, és főmérnökként onnan is ment nyugdíjba. 1990-ben kandidátusi fokozatot szerzett, értekezését részben technikatörténeti témában írta. 1995-től tíz éven át a Magyar Elektrotechnikai Múzeum igazgatójaként dolgozott, amely jelenleg az Országos Műszaki Múzeum filiáléjaként működik. Számos külföldi műszaki múzeum tanácsadója jelenleg is.

Gyermekkorban a legtöbben tűzoltók lennének vagy katonák, de valószínűleg csak keveseket hoznak lázba a villamossággal működő szerkezetek…

– Pedig kicsi koromtól fogva érdekeltek. A szüleimet tulajdonképpen kellemes helyzetbe hoztam, hiszen nem volt kérdés, hogy mivel akarok később foglalkozni. Elektromos szakemberekre akkor is, azóta is szükség van. Anyai nagyapám volt műszaki beállítottságú a családban. A MÁV-nál dolgozott, távíró- és vasútbiztosító üzemeket tervezett. Bár röviddel a születésem előtt elhunyt, rám maradtak a műszaki szakkönyvei. Gyerekkoromban kedvenc játékaim az elektromos építőszekrények voltak. Ezek mára már szinte teljesen eltűntek, bár tanszerboltokban néha még lehet látni belőlük egyet-egyet. Az első detektoros rádiómat kilencéves koromban, 1944-ben építettem. Ez akkoriban több volt egyszerű hobbinál. Édesapám falura vitt minket a bombázások elől, nekünk pedig, vezetékes áram híján, szinte az a rádió volt az egyetlen információforrásunk a várható légi veszélyről. A háború után az elhagyott német katonai berendezésekből kiszerelt csövekből építettem rádiókat.

– Ilyen előtanulmányok után mégsem lett rádiómérnök. Miért nem?

– Igaz, hogy abban az időben a rádiótechnika számított divatszakmának. De sokkal kevesebben érdeklődtek az erősáramú elektrotechnika iránt, így azt választottam. Az egyetemi felvételi gond nélkül sikerült. Édesapám, bár régi értelmiségi volt, gazdasági szakemberként részt vett a forint 1946-os megalkotásában és a háború utáni gazdaság újraindításában, ez jól mutatott a káderlapomon. Az ötvenes években aztán felhívta a főnökei figyelmét az ötéves terv katasztrofális következményeire, ezért egyre alacsonyabb beosztásokba helyezték, de sokáig nem tették tönkre. Az ötvenhat utáni éveket viszont már segédmunkásként élte meg. Apám azt mondta, hogy „nem vagy olyan nagyon rossz káder, de azért annyira jó sem, ezért tanulnod kell”. Megfogadtam a tanácsát. A forradalom után a jó tanulmányi eredményem is szerepet játszhatott abban, hogy nem esett bántódásom. Ha az ember az évfolyamelsők között volt, és már a tanszékek munkájába is bekapcsolódott, az bizonyos fokú védettséget nyújtott.

– Hogyan élte meg a forradalmat?

– Ötvenhatban negyedéves voltam, a korosztályom volt a leggyanúsabb november negyedike után. Köztudott, hogy a műegyetemi diákmozgalom igen fontos szerepet játszott az események alakulásában. Október végének konszolidációs időszakában számos évfolyamtársammal együtt én is jelentkeztem a műegyetemi nemzetőrségbe, amelynek parancsnoka a katonai tanszék vezetője, Marián István ezredes volt. A teljesen szétesett rendőrség rendfenntartó feladatát igyekeztünk ellátni. Voltak katonai ismereteink is, hiszen az egyetemen kötelező volt ilyesmit is tanulni. Villamosmérnökként pedig a katonai rádiók működéséhez is értettünk. Én a hátamon cipeltem egy 18 kilogramm súlyú R–10-es rádiókészüléket, amellyel kapcsolatba tudtam lépni a műegyetemi rádióközponttal. Az emberek tisztelettel néztek rám, akkoriban szinte elképzelhetetlen volt, hogy valaki civil ruhában, hátán egy ládával, szabványos telefonkagylóba beszél az utcán. Az egyik éjszaka a Szent Margit Gimnáziumban voltam éjjeliőr, mert telefonáltak nekünk az egyetemre, hogy üresen áll az épület. Fegyveres cselekményekben nem vettem részt, bár volt géppisztolyom, amelyre az engedélyt Kopácsi Sándor rendőrfőnök írta alá. A nemzetőr-igazolványomat azóta is őrzöm. Nyolcvankilenc után évekig nem találtam, mert olyan jól eldugtam a lakásban, csak egy felújításkor került elő, amikor megbontottuk a falat. Az 1957-es évet, mondhatni, félillegalitásban éltem végig. Akkoriban nem tarthatta magánál az ember az indexét, a tanulmányi osztályon annak segítségével tartották nyilván a hallgatókat. Ötvenhat októberében be kellett íratnom egy jegyet a leckekönyvbe, így az nálam maradt a forradalom idején. A következő hónapokban hatalmas káosz volt, senki sem tudta, hogy ki disszidált és ki nem. Én igyekeztem lapítani, de eközben az összes vizsgát és gyakorlatot teljesítettem, és a jegyeket beírattam a nálam lévő indexbe. Két évvel később, 1958-as végzésemkor derült ki, hogy a nyilvántartásom nem volt egyértelmű, de a frissen megszerzett színötös diplomám miatt akkor már nem piszkáltak. Marián Istvánt 1956 novemberében letartóztatták, majd két évig elfelejtették vele közölni, hogy a halálos ítéletét életfogytiglanira változtatták. Szabadulása után ugyanannál az elektrotechnikai vállalatnál kapott állást, ahol én is, így hosszú évekig kollégák voltunk. A sors fintoraként gyakran tárgyalt szovjet partnerekkel is, hiszen katonaként szovjet akadémiákon tanult.

– Tudta-e akkoriban kamatoztatni tudását egy fiatal szakember?

– Az elektromos ipar jól működött. Olyan régi szakembereket hagytak meg a vezető posztokon, akik tényleg értették a dolgukat. Magyarországon nem kapcsoltak le rendszeresen egész kerületeket az elektromos hálózatról, mint Romániában vagy más szocialista országokban. Az NDK-ban járva egyszer láttam egy bolt kirakatában egy kis villanykályhát. Bementem, és meg akartam vásárolni. Azt mondták, hogy villanykályhát energiagazdálkodási okokból tilos árusítani. Mondom nekik, hiszen ott van egy a kirakatban. Az eladó annyit mondott, az nem villanykályha, hanem fagymentesítő készülék, amit viszont szabad volt árulni. A villamos ágazat fejlesztését többek között egykori műegyetemi tanárom, Verebély László irányította. Az a legenda járta, hogy őt azért távolították el az egyetemről, mert amikor Marosán György kollégáknak szólította egyszer az egyetem tanárait, azt felelte, hogy „miniszter úr, ön nem mérnök, én pedig nem értek a kenyérsütéshez, ezért nem vagyunk kollégák”.

– Hogyan működött akkoriban egy villamosipari fejlesztéssel foglalkozó vállalat?

– Elektromérnökként lehetőségünk volt nyugati szakemberekkel is kapcsolatba lépni. Nem nagyon titkolóztak, így lépést tartottunk a technika fejlődésével, és üzleteket is tudtunk kötni velük. Néhány termékünk „tőkés exportra kerülhetett”. Az így befolyó valuta egy részéért jó minőségű külföldi alkatrészeket szerezhettünk be. Ez azért volt fontos, mert a korszerű elektronikai eszközök minőségét olyan alkatrészek – integrált áramkörök, félvezetők – határozzák meg, amelyek ugyan a gyártási költség kis részét teszik ki, előállításukhoz azonban hatalmas háttériparra lett volna szükség. A rendszerváltáskor aztán megnyíltak a határok, és korábbi szocialista vevőink már Németországból vagy akár Japánból is tudtak gépeket venni, ahol százszoros-ezerszeres tételben gyártották őket, így olcsóbbak voltak.

– Mennyire alakult át a mérnöki tudomány az utóbbi ötven évben?

– Mi azt tanultuk az egyetemen, hogy egy mérnök feladata megoldásokat találni a technikai problémákra. Ma már kevésbé van szükség kreativitásra. Régi autós vagyok, és annak idején mindig volt nálam villanydrót, csavarhúzó a kocsiban. Ha valami elromlott, pillanatok alatt megbütyköltem. Mikor az ember kinyitja egy mai autó motorháztetejét, csak egy műanyag borítást lát. Nem is olyan régen elmentem a szervizbe, mert egy saját magam építette riasztót akartam beszerelni. A kezelési utasításokhoz ma már nem tartozik kapcsolási rajz. A használati utasítás annyit írt, hogy ha kiég egy izzó, forduljak a szervizhez. Ha elromlik valami, egész modulokat kell kidobni. A műhelyben kaptam rajzokat, és a riasztót végül sikeresen beépítettem az autómba, sőt még öt rokonnak a kocsijába. Még nem lopták el egyiket sem.

– Teljesen elszakadt az amatőr rádiózástól?

– Igen. Az ötvenes években mindenki, aki a rádió adó-vevők iránt érdeklődött, potenciális kémnek minősült, így csak a Magyar Szabadságharcos Szövetség tagjaival lehetett volna rádiózni, külföldiekkel tilos volt felvenni a kapcsolatot. Emiatt számomra eltűnt a varázsa. Pedig nagy élmény, amikor az ember éjjel fél háromkor, amikor legjobbak a terjedési viszonyok, a néhány csőből összeállított rádiójával beszélget egy ausztrál amatőrrel.

– Hogyan lehetséges ez, hiszen Ausztrália a föld másik oldalán van, a rádióhullámok pedig csak egyenes vonalban terjednek?

– Az 1920-as években fedezték fel, hogy a rövidhullámú rádiójelek, bár a talaj mentén alig néhány kilométerre terjednek, a világűr felé haladva visszaverődnek az ionizált rétegekről, és a bolygó egy távoli pontján lehet érzékelni őket. Ehhez nem is kell nagy teljesítmény, már néhány wattos adók is elegendők, így az amatőr rádiózás világméretű mozgalommá vált. Amikor a hetvenes években kissé oldódott a tiltás szigora, a legelsők között szereztem be egy CB-rádiót, a hívószámom az arisztokratikusan alacsony 238-as volt. E hívójel olyan tekintélyt kölcsönzött nekem, mint az autók megjelenésekor Esterházy herceg B–7-es rendszáma a burgenlandi lakcíme után. A rádiót, amely nem volt komoly készülék, Németországban vettem, ott pár márkáért árulták, és a gyerekek játszottak vele. Amikor ezt a rádiót egy nagy állami vállalat főmérnökeként behoztam az országba, azonnal lefoglalták, és két hónapig vámraktárban tartották. Csak belügyminiszteri engedéllyel, az erkölcsi bizonyítványom ellenőrzése után kaphattam meg, miután írtam egy szép levelet arról, hogy majd hogyan fogja ez a rádió segíteni a szocializmus építését. Külföldi állomásokkal beszélgetni akkor is tilos volt, és bár biztosan figyelték az adásokat, nem tudok olyanról, akit emiatt megfenyítettek volna. Kezdetben a CB-rádiós közösség bensőséges baráti társaságként működött, olyasmi volt, mint a mai internetes chatelés. Később tömegessé, egyfajta telefonpótlékká vált, hiszen rádiót még mindig könnyebb volt beszerezni, mint telefont. Általános gyakorlattá vált, hogy a gmk-k, saját telefonvonaluk nem lévén, valamelyik tag telefonnal rendelkező nagymamáját tették meg telefonos kisasszonynak, aki a bejövő hívásokat CB-n keresztül közvetítette a többieknek. Egyszer a Balatonról jöttünk hazafelé a Trabantunkkal, és Balatonvilágosnál, ahol magasabban halad az út, egy kétségbeesett hang szólt a rádióból. Elmondta, hogy a párizsi Orlyi repülőtér közelében van, de alváztörést szenvedett a Trabanttal. Ők ezt megbarkácsolták, és harmincas tempóval jönnek hazafelé, ezért késni fognak néhány napot. Arra kért, hogy értesítsük a családját, de legfőképpen a főnökét, hogy nem disszidált, jön haza, nem kell feljelenteniük.

– Hogyan került kapcsolatba a műszaki emlékekkel?

– A technikatörténet felé nagyapám könyvei irányítottak. Magyarország az elektrotechnika fejlesztésében a XIX. században a világ élvonalába tartozott. Már a századforduló előtt működött Budapesten a rádió elődje, a telefonhírmondó, amelyről a Pestre látogató Mark Twain amerikai író azt mondta, hogy itt működik egy olyan csodálatos rendszer, ahol színházi közvetítést lehet hallgatni, nyelvet lehet tanulni, és ezt „egy boltos kisaszszony vagy egy csizmadia” is meg tudja fizetni. A híres elektromérnök, Fodor István Amerikában Thomas Edison munkatársa lett, és sok európai város villamosítását ő irányította. Budapesten is ő építette az áramszolgáltató rendszer egy részét. A rendszer központja, egy áramátalakító állomás ebben az épületben, az elektrotechnikai múzeum helyén volt, itt a Kazinczy utcában. Edison 1911-ben Európába utazott, és Fodor István meghívta Budapestre. Ő kicsit tartott attól, hogy nem tud majd autóval Bécsből eljutni Budapestre. Végül Pozsonyig jött kocsival, onnan vasúton hozták Pestre az autóját. Akkortájt itt a belső udvaron egy kis kertecske volt, és ott üldögélt Thomas Edison. Ott készített fényképe a múzeum becses emléke.

2008. október 18.

SZOCIÁLIS AGY

Bár már régen nem vadászunk mamutokra, és gyűjtögető életmódot is legfeljebb a Tescóban folytatunk, agyunk továbbra is a kőkorbeli életünkhöz alkalmazkodott, állítja a világ egyik legismertebb humánetológusa, Robin Dunbar. A kutatóról nevezték el az emberi viselkedésevolúcióban alapvető Dunbar-féle számot is. A tudóssal a Rómában rendezett evolúciós konferencia szünetében beszélgettünk.

Robin Dunbar

antropológus, evolúcióbiológus, humánetológus 1947-ben született Liverpoolban. Az Oxfordi Egyetemen végzett, majd számos más egyetem mellett a Cambridge-i Egyetemen is dolgozott, jelenleg az Oxfordi Egyetem kognitív és evolúciós antropológiai intézetének igazgatója, a brit akadémia tagja. Számos tudományos és ismeretterjesztő könyve jelent meg, többek között a Grooming, Gossip and the Evolution of Language (Kurkászás, pletyka és a nyelv evolúciója, 1997), Human Evolutionary Psychology (Humánevolúciós pszichológia, 2002), The Human Story (Az emberi történet, 2004). Könyvei közül ismereteink szerint magyarul egy sem jelent meg.

Ön humánetológus. Mi különbözteti meg ezt a tudományágat a pszichológiától, amelyet néhány kutató nem tart igazi tudománynak?

– Oxfordi egyetemista koromban ismerkedtem meg a humánetológiával a hatvanas években. Egyik professzorom a Nobel-díjas etológus, Niko Tinbergen volt. A humánetológia épphogy kialakult akkoriban, témavezetőm, John Crook egyike volt az úttörőknek német kollégáival együtt. Az etológia létezett már néhány évtizede, és a kutatók elkezdtek elméleteket alkotni az emberi viselkedés magyarázatára is. A néhány biológusban a pszichológiával szemben élő ellenérzés hátterében az húzódhat, hogy összetévesztik a pszichológiát a pszichoanalízissel és a humanisztikus pszichológiával. A nyugati pszichológia az esetek többségében kísérletes tudományág, az idegtudományok eredményeire támaszkodik. Az etológia némileg különbözik a pszichológiától, az állatok és az ember viselkedését természetes környezetükben igyekszik megérteni. Az etológusok nem értenek egyet a pszichológusokkal, különösen a behaviorista pszichológusokkal abban, hogy a patkányon vagy madáron végzett laboratóriumi kísérlettel vizsgálni lehet a természetes viselkedést. Ismernünk kell, hogy az állat magatartása hogyan függ a természetes élőhelyétől, ezek után végezhetünk kísérleteket. Míg a pszichológusokat inkább a gondolkodásbeli, kognitív képességek érdeklik, és a tudat szerveződésének általános szabályszerűségeit kutatják, az etológusok főként a viselkedést és a magatartás evolúciós múltját vizsgálják.

– A konferencia első előadását Georges Cottier bíboros tartotta, aki elmondta, hogy a test és a lélek különbözik egymástól, a lelket csak spirituális vizsgálattal lehet megérteni. A természettudományok tudják kutatni a lelket?

– Erre a kérdésre mást válaszolna egy vallásos és mást egy nem vallásos kutató. A modern idegtudomány másfél évszázada igyekszik eltávolodni a test és a tudat szétválasztásától. A mai neurológusok és pszichológusok úgy gondolják, hogy a tudat egyszerűen az agy működésének eredménye. A tudomány a test működésével foglalkozik, nem érdeklődik különösebben a lélek ideája iránt. Véleményem szerint az agy működésének eredményeképpen létrejövő élmények különböztetik meg leginkább az embert az állatoktól, ezek a gondolatok pedig megnövekedett agyunk miatt jöhetnek létre. Agyunk képes arra, hogy olyan kapcsolatokat hozzon létre emlékképeink között, amilyenre semelyik állatfaj nem képes. Reagálni tud a saját működése közben létrejött gondolatainkra.

– Viselkedésünknek vannak öröklött és tanult elemei. Hogyan aránylanak ezek egymáshoz személyiségünkben?

– Minden olyan állat, amelyik rendelkezik aggyal, képes a viselkedését napról napra a körülményekhez hangolni. A főemlősök és az ember agya nagyobb, mint a többi állaté, így ők még jobban tudják alakítani a magatartásukat. Ez azonban nem jelenti azt, hogy alkalmanként ne jelennének meg akár a főemlősök viselkedésében is öröklött elemek. A majom és az ember életében azért tart olyan sokáig a gyermekkor, hogy megtanulja, hogyan működik a világ. Tehát nem elegendő csupán az agy mint hardver, hanem telepítenünk kell rá szoftvert is. A szoftvert pedig a gyermekkori fejlődés során szerezzük meg. Számos példát láthatunk erre, például ahogy megtanuljuk értelmezni az arckifejezéseket. E képességet idegi képalkotó eljárásokkal is vizsgálják, arra keresik a választ, hogy különböző életkorokban hol történik a látott arcok feldolgozása az agyban. Fiatal korban, nagyjából huszonöt éves korig, amikor ránézünk egy arcra, és megpróbáljuk kitalálni, hogy mit jelenthet az ember arckifejezése, szomorú, boldog, esetleg mérges-e, azt az agyunk homloklebenyében tesszük. Ez a terület az öntudatért és az értelmes gondolkodásért felelős. Sokat kell tehát „gondolkodnunk” a problémán. Huszonöt éves korunk után azonban az arckifejezések felismerése átkerül a limbikus rendszerbe, amely agyunk ősi része, az érzelmek kialakításáért felel. A funkció tehát helyszínt vált az agyban, és ez lehet az oka, hogy a tizenévesek nehezen birkóznak meg az emberi kapcsolataikkal. Az idősebbek hatékonyabban olvassák le más emberek érzelmeit, mert több idejük volt gyakorolni és megtanulni az általános szabályokat. Az a tanulási folyamat, amelynek során megértjük, hogyan éljünk társas környezetünkben, nagyon hosszú időt vesz igénybe. A huszonöt évesek még mindig tanulják.

– Tudjuk, hogy viselkedésünk mely elemei öröklöttek és melyek tanultak?

– Leginkább a fogékonyság van kódolva a viselkedést befolyásoló génekben, hogy képesek legyünk a környezetünkhöz alkalmazkodva hatékonyan alakítani magatartásunkat. Ehhez van szükségünk a nagyméretű agyra. A gének a struktúrát biztosítják, amely hasonlít a futballpályára, amelynek meg vannak húzva a vonalai. Bármit játszhatunk ezen a pályán, a szabályok viszont tanulás közben alakulnak ki. Csak a legáltalánosabb törvényszerűségek kötöttek, a részletek nincsenek meghatározva. Ha ugyanis pusztán genetikailag meghatározott módon viselkednénk, magatartásunk mindig azonos lenne, nem lenne változtatható. Azt viszont a legtöbb viselkedésforma esetében nem tudjuk, hogyan hatnak egymásra a tanult és az öröklött komponensek. Annyi bizonyos, hogy a gének igen áttételes módon befolyásolják a viselkedést. Az oxitocin nevű hormont érzékelő receptorokat kódoló gének egyik változata például azt okozza, hogy a személy hajlamos lesz a meggondolatlan cselekvésre, nagyobb valószínűséggel lesz agresszív.

– Az ön munkásságából különösen a szociálisagy-elmélet és a Dunbar-féle szám vált tankönyvi leckévé. Mit takar ez a teória?

– A szociálisagy-elmélet magyarázatot ad arra, hogy a főemlősöknek – a majmoknak, az embernek és elődeiknek – miért van kivételesen nagy agyuk. A többi állat agya ugyanis a testtömegéhez viszonyítva sokkal kisebb. A főemlősök esetében a feltevés szerint igen összetett szociális rendszerük, csoportos viselkedésük hatott az agyuk fejlődésére. A csoportosan élő állatok környezete, társaikkal fenntartott kapcsolatrendszere sokkal összetettebb, ezek kezeléséhez pedig nagyobb, fejlettebb agyra van szükségük. Az elmélet nemcsak a főemlősökre, hanem módosításokkal más emlősökre és a madarakra is igaz. Ott általában azoknak a fajoknak van nagyobb agyuk, amelyek hosszú időn keresztül ragaszkodnak párjukhoz, tehát monogám párosodási rendszerük van.

– Hogyan illeszkedik ebbe a képbe az ember?

– Ennek megértéséhez vissza kell lépnünk egy lépést. Általánosan igaz az állatvilágra, hogy a monogám fajoknak nagyobb az agyuk, mivel, ismereteink szerint, a párkapcsolat fenntartása igen összetett feladat, különösen, ha ez a kapcsolat egy életre szól. A főemlősök, bár nem mind él közülük monogám párokban, sokkal szorosabb, személyes, sőt néha baráti kapcsolatot tartanak fenn csoportjuk minden tagjával, nem csak azzal, amelyikkel párzanak. Ennek eredményeképpen szinte lineáris kapcsolatot találunk a csoport mérete – mondhatni, a barátok száma – és az agy mérete között a majmok és az emberszabásúak körében. Az emberi agy pedig szépen illeszkedik ebbe a sorba, az egyre nagyobb agyú emberszabásúakat követve. Miután elhelyeztük az embert a grafikonon, leolvasható volt, hogy az ember szociális csoportmérete nagyjából százötven fő.

– Nekem százötvenhat ismerősöm van az egyik internetes közösségi oldalon.

– Tényleg? Akkor ön teljesen normális ember! Persze ez a szám némileg változhat emberről emberre. A rokonok mellett azokat tartalmazza, akik fontosak az életünkben, és személyes kapcsolat van közöttünk. Akikkel gyakran találkozunk, esetleg kötelezettségeink kötnek hozzájuk. Összefoglalva százötvenen vannak azok, akikkel közös történetünk van. Ezt a számot azóta Dunbar-féle számnak nevezik.

– Tehát az emberi agy arra készült fel, hogy százötven másik emberrel ápoljon személyes kapcsolatot. Miért pont százötven? Miért nem száz vagy kétszáz?

– A régészeti adatokból úgy tűnik, hogy az újkőkor, más szóval neolitikum emberei általában százötven fős csoportokban éltek. Ebben természetesen nem lehetünk biztosak, de az úgynevezett neolitikus átmenet idejéből származó feltárt falvak méretéből erre következtethetünk. Ebben az időben tértek át elődeink a mezőgazdaságra, valamint létesítettek állandó településeket. A falvak lakosságát a házak maradványaiból becsülhetjük meg, de a becsléshez támpontot nyújtott a középkori angliai falvak mérete is. Anglia meghódítása után, 1085-ben Hódító Vilmos parancsára országos népszámlálást és vagyonösszeírást tartottak, hogy felmérjék a hadjárat zsákmányát. Tudni akarták, hány tehenet és templomot szereztek. A felmérésből nem maradhatott ki egyetlen falu sem, és a fennmaradt jegyzőkönyvekből az derült ki, hogy egy átlagos falu lakossága nagyjából százötven fő volt.

– Ezek szerint öröklött szociális viselkedésformáink a neolitikumbeli körülményekhez alkalmazkodtak?

– Valójában igen. A csoportos életünket meghatározó magatartásunk abban az időben alakult ki, amikor még javában vadásztunk és gyűjtögettünk. Csak az utóbbi tízezer évben vagy még később alakultak ki az első falvak, ekkor telepedtek le az emberek. Szociális világunk így még mindig a tizenötezer évvel ezelőtti állapotokat tükrözi. Amellett, hogy megvan a nyelvi és gondolkodásbeli képességünk arra, hogy növeljük csoportunk létszámát, nem nagyon tudunk több barátot észben tartani. Ehelyett rétegekre, szintekre rendezzük ismerőseinket. A belső körünkhöz mindössze öt ember tartozik, velük nagyon szoros, bensőséges kapcsolatot ápolunk. A külső körök nagyobbak, azokkal az ismerőseinkkel viszont ritkábban találkozunk, nem kötődünk annyira hozzájuk. A százötvenes szám ténylegesen határvonalat jelent. Az afölötti ismerőseinkkel nem személyes a kapcsolatunk, és ha tovább tágítjuk a kört, az ott elhelyezkedő emberekkel már csak a nyelv köt össze bennünket. Annyit tudunk róluk általában, hogy milyen módon kapcsolódnak hozzánk, de életük más mozzanatait nem ismerjük. Ezekre az emberekre magunkban címkéket aggatunk, ezek alapján viszonyulunk hozzájuk. E képességek segítségével tudunk hatalmas közösségeket, városokat, nemzeteket alkotni.

2009. április 4.

KORDBÁRSONY PAPUCS

Juhász Árpád geológus, természetfilmes immáron ötven éve a legismertebb magyar ismeretterjesztő tudós. Elmondása szerint sok ember leszólítja az utcán azzal, hogy az ő könyvei, televízió-műsorai indíttatására lett geográfus, biológus. Legújabb könyve, A kék bolygó vándora a minap jelent meg a Topográf Kiadónál.

Juhász Árpád

geológus, természetfilmes Pécsen született 1935-ben. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen szerzett geológusi diplomát 1957-ben, majd ugyanitt doktorált. Huszonhárom éves korától tartott ismeretterjesztő előadásokat a rádióban, huszonöt éves korától a televízióban is. A kőolajipar kutatóintézeteiben dolgozott 1963 és 1970 között, majd 1986-ig a Természettudományi Stúdió igazgatója volt, ezután a Magyar Televíziónál dolgozott. Jelenleg a TV2 tanácsadója. Kilencvenkilenc országban járt, több ezer ismeretterjesztő cikket és tizennyolc könyvet írt, köztük A kék bolygót, A hegyek születését, az Észak-Amerika – Alaszkától a Yucatán-félszigetig címűt, illetve legutóbb A kék bolygó vándorát.

A könyvei, a filmjei mind az utazásról szólnak. Hogyan tudott kijutni az országból az ötvenes–hatvanas években?

– Mindig is ellenállhatatlan késztetés volt bennem arra, hogy eljussak a föld természettudományos szempontból jelentős helyszíneire. Először a szocialista országokba sikerült. Az év ötvenkét hétvégéjéből harmincat biztosan a Tátrában töltöttem. Ötvenhatban egyetemista voltam, és azt a generációt nem kedvelték, amikor útlevéladásról volt szó. Nyugatra először 1963-ban kaptam útlevelet: egyedül mentem ki Ausztriába és Svájcba hegyet mászni. Rendes felszerelés híján volt olyan hegy, amelyre kordbársony papucsban mentem fel, mert a régi bakancsom véresre törte a lábam. Ezek mégis meghatározó élmények, hiszen akkor jutottam föl először háromezer méter fölötti magashegységbe. Még abban az évben elutaztam első Európán kívüli utamra, a Szovjetunió kaukázusi területeire.

– Már az egyetemi évek alatt a Magyar Természettudományi Múzeum ásványtárában dolgozott. Ott mi volt a feladata?

– A forradalom után egy évvel kerültem a Magyar Nemzeti Múzeumban működő ásványtárba. A múzeumba ötvenhatban belőttek az oroszok. Az Afrika-kiállítás leégett, beomlott, és maga alá temette az alatta elhelyezkedő ásványtárat. Pedig akkoriban a londoni British Museum után Európa második legjelentősebb ásványgyűjteményét őrizték a múzeumban. Öt éven keresztül pucoltam az ásványokat. A lelőhelyet rögzítő cédulákat mérgező benzolba mártottuk, mert akkor a fény felé tartva még a fekete papíron is olvashatókká váltak a betűk. Sok ásványnak volt magyar vonatkozása is. Ilyen volt az erdélyi Nagyág községről elnevezett nagyágit, amely az arany, az ólom, az antimon, a tellúr és a kén vegyülete, vagy az ugyancsak tellúrásvány krennerit, amelyet Krenner József mineralógusról neveztek el. Hiába változtatták meg Romániában a lelőhelyek neveit, a világ összes ásványtani könyvében magyar nevükön ismerik ezeket az ásványokat. Az egyetemi kirándulások során sikerült sok ásványt Magyarországra csempésznünk Nagybányáról, Erzsébetbányáról, Kapnikról. Lecsavaroztuk a kis Ikarus-buszok hátsó üléstámláit, és oda rejtettük az ásványokat. Fanatikus gyűjtő voltam abban az időben, így amikor csak lejutottam Körmöcbányán, Selmecen a régi bányákba, lisztbe csomagolva hoztam haza az antimon tartalmú tűs ásványokat.

– A televízió ismeretterjesztő műsoraiban vált országosan ismertté. Kereste ezt a hivatást?

– Már a múzeumban is végeztem ismeretterjesztő munkát, hiszen a feladataim közé tartozott a tárlatvezetés. Akkoriban kezdtem a rádiónak előadásokat írni, és a Tudományos Ismeretterjesztő Társulatnál (TIT) is tartottam geológiai előadásokat a hegyek keletkezéséről, földrengésekről. A televízióba úgy kerültem, hogy Rockenbauer Pál egyszer felhívott azzal, hogy a Ki miben tudós? földrajzi döntőjének műsorvezetője megbetegedett, nem tudnék-e beugrani a helyére. 1960 júniusában otthon nem is volt tévénk…

– Az elmúlt negyven évben változott az ifjúság érdeklődése az ismeretterjesztő munkák iránt?

– A mai magyar társadalomban a tudás szerepe drámai módon leértékelődött. A többség tudása és tudás iránti vágya rendkívül mély szintre süllyedt. A kereskedelmi televíziók, rádiók megjelenésével ez a folyamat felerősödött, ők az igénytelenségre alapozva még ráraktak egy lapáttal. Viszont már itthon is felnőtt az a generáció, amelynek tudatába beépült a környezetvédelem ügye, jobban, mint az előző generációk bármelyikébe. Ebben látok pozitív tendenciát.

– A nyilvános szereplések mellett mennyi idő jutott a kutatásokra?

– Időközben a Kőolajipari Tröszt kutatóintézetébe kerültem, ahol az Alföld mélyebb rétegeiből felhozott fúrásmintákat, az úgynevezett magmintákat elemeztem. Ez fantasztikus időszak volt, hiszen korábban semmit sem tudtunk arról, mi rejtőzik az Alföld mélyén. Egészen 1970-ig dolgoztam a kőolajkutatásban, eközben főként gyerekeknek készítettem honismereti televízió-műsorokat. E tevékenységem miatt kértek fel a frissen megnyitott Természettudományi Stúdió (mai nevén a TIT Stúdió) igazgatói posztjára, amelyet tizenhat éven keresztül el is láttam. Sok világszerte elismert kutatót sikerült vendégül látnunk, csehszlovák hegymászóktól Thor Heyerdahlig.

– Thor Heyerdahl felfedezéseit sok régész kétkedéssel fogadta. Ön mit gondol róla?

– Az ő elmélete szerint Polinézia Dél-Amerika felől népesült be; ezt próbálta bizonyítani például a Kon-Tiki expedícióval. A tudományos közvélemény ezt a teóriát nem fogadta el. A Rá I. és II. expedíciókkal, amikor teljesen primitív, papiruszból készült hajókkal átszelte az Atlanti-óceánt, viszont sok addigi nyitott kérdésre választ adott. Bizonyította, hogy kezdetleges eszközökkel is átjuthattak emberek Amerikába, illetve elérhették a polinéz szigetvilágot, ez pedig szerintem önmagában is nagy dolog.

– Sokan összekapcsolják az ön nevét a lemeztektonika hazai elfogadtatásával. Mit állít ez az elmélet, és mi okozta a körülötte kialakuló bonyodalmakat?

– A teória szerint a föld felszíne mozgó darabokból áll, egyes helyeken, főként az óceánok mélyén ezek a kőzetlemezek távolodnak egymástól, máshol pedig évente néhány centiméteres sebességgel egymásnak ütköznek. Az ütközési zónákban alakulnak ki a lánchelységek és a vulkánok. A lemeztektonikát, sok más, nyugati tudósoktól származó elmélethez, például a genetikához hasonlóan, kezdetben elvetették a magyar hivatalos geológia meghatározó vezetői. Én szerencsés helyzetben voltam, hiszen ismeretterjesztőként kívül álltam a tudomány hierarchiáján. Így sorra írtam a geológiai könyveket, amelyekben bőven foglalkoztam a lemeztektonikával. Az a furcsa helyzet állt elő, hogy már a közoktatásba, az általános iskolai 6–7. osztályos tankönyvekbe is bekerült az elmélet, miközben a hivatalos tudomány továbbra sem vett tudomást róla.

– Utazásait tervezve szabadon választhatta meg a célt, vagy a körülményekhez igazodott?

– Oda utaztam általában, ahova el lehetett jutni. Minden adódó lehetőséget megragadtam. Német nyelvű idegenvezető lettem az IBUSZ-nál, mert így gyakrabban tudtam utazni, mint az átlagemberek, akik csak háromévenként kaptak útlevelet. Könyveket írtam, ezért sokszor meghívtak az adott országba. Televíziósként olyan magashegységi expedíciókhoz csatlakozhattam, amelyekhez hegymászóként nem lettem volna elég jó. A kamerával legalább az alaptáborokig fel tudtam jutni a hegymászókkal, így többször jártam az Andokban és a Himaláján is. Kicsit tudok oroszul, így kerülhettem be például egy magyarok számára szervezett szovjet hegymászó-expedícióba a Kaukázusban és a Turkesztáni-hegységben.

– Több mint kétszáz gleccsert személyesen mért fel. Ezekről a jégfolyamokról a klímaváltozás kapcsán sok szó esik. Valóban rohamos ütemben olvadnak?

– Az Alpokban évszázados adatsorok állnak a rendelkezésünkre. Egy svájci faluban pontosan tudják, hogy száz-kétszáz éve milyen messze volt egy gleccser a falutól. Ahonnan visszahúzódott a jég, ott legeltetni kezdtek az emberek. De hasonlóan részletes ismereteink vannak a Sziklás-hegység, az Andok és a Himalája gleccsereiről is, és mindenhol kilométeres nagyságrendű visszahúzódásokról lehet beszélni az elmúlt százötven évben. A saját megfigyeléseim szerint húsz év alatt több mint száz métert húzódott vissza például Alaszkában több jégfolyam. Tehát a két látogatásom között is szemmel látható változás történt. Azok a gleccserek számítanak kivételnek, amelyek nem rövidülnek. Ilyen például az új-zélandi Fox- és Ferenc József-gleccser. Ott az elmúlt évtizedek szélsőségesen sok csapadéka miatt nyomulnak előre ezek a jégfolyamok. Csakhogy a többi új-zélandi gleccser ugyancsak olvad, halvány árnyékai régi önmaguknak.

– Az ön által készített természetfilmek összevethetők mondjuk a BBC ismeretterjesztő sorozataival?

– Semennyire sem hasonlítanak. Az esetek többségében én egyedül megyek filmet készíteni egy szál kamerával. Ilyenkor alkalmazkodnom kell mások tempójához, a hegyekben bíbelődnöm kellett még a hegymászó-felszereléssel is. Alaszkában csináltam egy filmet, és hazafelé jövet két barátommal a kanadai Whitehorse város repülőterén találkoztunk egy japán forgatócsoporttal, akik ugyancsak Alaszkában forgattak természetfilmet. Harmincan-negyvenen lehettek, és a felszerelésük egymagában megtöltött egy repülőt. Ez jól jellemzi a lehetőségeink közötti különbséget. Néha egy operatőr is elkísért Új-Zélandra, Borneóra vagy Irian Jayára, amely Új-Guinea szigetének északnyugati része, de Indonéziához tartozik. Ott a hegyi pápuákhoz is eljutottunk, ahol magyar ember előttünk még nem járt. Számos népcsoportot sikerült még eredeti állapotában lefilmeznem, még azelőtt, hogy idegenforgalmi attrakcióvá váltak volna.

– Sok nyugati utazó tapasztalja keserűen, hogy az addig érintetlen, a természettel harmóniában élő népek is kezdik átvenni a nyugati civilizáció vívmányait: farmerban járnak, mobiloznak. Ezt általában káros folyamatként értékelik, de vajon a természeti népek szempontjából is káros ez a jelenség?

– Az biztos, hogy a természetes életforma, amelyet fél évszázaddal ezelőtt még a világ számos helyén, Grönlandon, Új-Guineában, a Himalája és az Andok hegyei között meg lehetett találni, hihetetlen gyorsasággal tűnik el. Ez egy romantikus alkatnak, amilyen én is voltam világéletemben, fájó dolog. Gyermekkoromban Kóborló Farkas néven indiánt játszottam, és fontos volt, hogy fölvegyem a díszes totemtarsolyomat, és kiüljek a hegytetőre dobolni. Így sok modern jelenség kiábrándító számomra. Viszont az is igaz, hogy a világ rejtett szegletei sem maradhatnak örökké történelem előtti állapotban. A hegyi pápuák például, akik a legutóbbi időkig valóban kőkapákkal és ötezer éves módszerekkel művelték a földet, őrültek lennének, ha nem vennék át a modern eszközöket, amelyek megkönnyítik a túlélésüket. Igazságtalan lenne szerintem, ha megtagadnánk a technikai civilizáció vívmányait ezektől az emberektől. Az idegenforgalom, bár egyfajta cirkusszá alakította át a népszokásaikat, bizonyos értelemben mégis segíti e tradíciók átmentését, fennmaradását.

– A globális turizmus korában még mindig kalandnak számít bejárni Indiát vagy az Egyesült Államok nemzeti parkjait, ahogy arról legutóbbi könyvében, A kék bolygó vándorában ír, vagy nem veszélyesebb, mint ellátogatni Európa egyik fővárosába?

– Hadd mondjak el erről egy történetet, amely nem is olyan régen, 2004-ben történt, amikor Afrikában befejeztük Teleki Sámuel felfedezőútja egyik szakaszának bejárását. A kenyai Baringo-tó partján álltunk meg a terepjárónkkal, és ott vertük fel a sátrunkat. Ez volt az utolsó, európaiak által ismert hely, ahonnan Telekiék észak felé indultak. Motorcsónakkal indultunk el a tavon, mert így jól szemügyre lehet venni a fészkelő vízimadarakat, a vízbe csobbanó krokodilokat. Egyszer megközelítettünk egy dagonyázó vízilócsapatot.

– Az emberek azt gondolják a vízilóról, hogy végtelenül békés.

– Pedig a víziló agresszív állat. Nem is lett volna semmi baj, ha a motor lapátjaira nem csavarodtak volna vízinövények. Emiatt le kellett állítani, ami egyébként szigorúan tilos. Erre az egyik víziló kivált a csoportból, és széles formájához képest elképesztő sebességgel megiramodott a csónakunk felé. Az egész jelenet megvan filmen. A velünk lévő hölgyek sikítoztak, vezetőnk pedig teljes pánikban igyekezett leszedni a növényeket a hajócsavarról. Az utolsó pillanatban sikerült elmenekülnünk. Simán fel tudta volna borítani a csónakunkat. A Zambézin láttam olyan kenukat, amelyeket vízilovak kettéharaptak…

2009. április 18.

SEMMI SZENZÁCIÓ

Negyven évvel ezelőtt, 1969. július 20-án szállt le Neil Armstrong és Edwin Aldrin a Hold felszínére, végrehajtva ezzel az emberiség egyik legnagyobb vállalkozását. Nálunk talán Almár Iván űrkutató került a legközelebbi kapcsolatba az eseménnyel: a Magyar Televízióban élőben kommentálta a landolást. Szerinte az Apollo-program öntudatot adott az emberiségnek, a tudományos pályára készülő gyerekek pedig egész életükre szóló elhivatottságot meríthettek belőle.

Almár Iván

űrkutató-csillagász, egyetemi tanár Budapesten született 1932-ben. Fő kutatási területe a felső légkör fizikája. 1954-től dolgozott a Magyar Tudományos Akadémia Csillagászati Kutatóintézeténél. A Magyar Asztronautikai Társaság örökös tiszteletbeli elnöke és a Nemzetközi Asztronautikai Akadémia rendes tagja. A hetvenes évektől kezdve részt vett a földön kívüli értelmes életformák rádiójeleinek keresésével foglalkozó SETI-programban, a Nemzetközi Asztronautikai Akadémia SETI-bizottságának társelnöki tisztségét is ellátta. Az ötvenes évek óta ír tudományos és ismeretterjesztő cikkeket, könyveket az űrkutatásról, legutóbbi könyve, a Galántai Zoltánnal közösen írt Ha jövő, akkor világűr 2007-ben jelent meg a Typotex Kiadónál.

Miért önt kérték föl a holdra szállás szakkommentátorának? Hogyan került kapcsolatba az űrkutatással?

– A szovjet űrhajózási hivatal 1957 nyarán megkereste több ország, így Magyarország csillagászait is azzal, hogy küszöbön áll az első szputnyik felbocsátása (pontosabban akkor még csak műholdat mondtak), mivel épp nemzetközi geofizikai év van. A műhold földi követését akarták megszervezni. A szovjetek akkor már tudták, hogy a műholdjaik elég fényesek lesznek, így távcsöveket ajánlottak föl a külföldi országok tudományos akadémiáinak, ha azok követik a szputnyikokat. Én voltam az intézetben a legfiatalabb csillagász, és érdekelt is a téma, ezért az igazgató engem bízott meg a magyarországi követés megszervezésével. Budapesten, Baján, Szombathelyen és Miskolcon hoztunk létre követőállomásokat, ahol amatőr és hivatásos csillagászok dolgoztak. Budapesten a szabadság-hegyi csillagvizsgáló tetején rendezkedtünk be, és onnan észleltük a műholdat az országban először 1957 őszén. A program célja az volt, hogy a szputnyikok ne vesszenek el, miután a rádiókapcsolat megszakad velük.

– Volt ennek a megfigyelésnek tudományos értéke?

– Mi már 1958-ban igyekeztünk tudományos eredményekhez jutni a megfigyelésekből. Abból indultunk ki, hogy a szputnyikok, majd az amerikai műholdak is fékeződnek a légkörben. A fékeződés mértéke függ a légkör sűrűségétől, így a műholdak pályájának módosulásaiból ki lehetett számítani a felső légkör sűrűségét. A feleségemmel hosszú évtizedekre a felső légkör fizikáját leíró modelleket fejlesztő kutatócsoportba kerültünk. Ez volt az egyik legelső űrkutatási tevékenység hazánkban.

– Hogyan értesülhetett egy magyar űrkutató a valós eredményekről az ötvenes években, az űrverseny korai időszakában? Felteszem, a szovjetek tevékenységéről több hír érkezett.

– Ez egyáltalán nem volt így. A nyugatiak – abban az időszakban ezen főként Amerikát értettük – terveiről sokat lehetett tudni. Ott az űrkutatásnak már gazdag irodalma volt, a csillagászati kutatóintézetbe pedig még a legnehezebb években is jártak a tudományos folyóiratok. Ezekből – több hónapos késéssel bár, de – egészen jól lehetett tájékozódni. A holdra szállást közvetlenül megelőző időszakban már az Apollo-programról szóló füzetek is eljutottak hozzánk a budapesti amerikai nagykövetségen keresztül. A szovjetek viszont eleve nagyon titkolóztak. Ha fölbocsátottak valamit, akkor a TASZSZ hírügynökség közölte, hogy felbocsátották. Amikor elrepültek a Hold mellett, bejelentették, hogy elrepültek a Hold mellett. De mindig csak utólag mondtak valamit. Ez megnehezítette az események kommentálását is. Amikor felbocsátottak egy űreszközt, az újságírók jöttek hozzánk, és kérdezték, hogy az a szonda hova megy, mit csinál, miért olyan, amilyen. És mi nem tudtuk.

– Nagyon készült a holdra szállásra a két nagyhatalom?

– Igen, ez tudott, várt esemény volt. Gagarin űrrepülése 1961-ben sokkszerű hatással volt Amerikára, Kennedy elnök még abban az évben bejelentette, hogy az évtized végéig embert küldenek a Holdra. Ettől kezdve mindenki odafigyelt az egyes lépésekre. Nem is lehetett nem odafigyelni, mert elég látványos sorozat volt. Előbb az egyszemélyes Mercury, majd a kétszemélyes Gemini űrhajót küldték az űrbe, és 1967-ben, az Apollo-program életbelépésével, már a holdra szálláshoz használt berendezések űrbeli tesztelését végezték. Rá egy évre megkerülték a Holdat két repülés alkalmával is. Az Apollo-program óriási erőfeszítés volt, nagyjából százezer ember vett részt benne, a csúcsévben hatmilliárd dollárt emésztett fel.

– Mennyire volt lemaradva a Szovjetunió az amerikaiak mögött?

– Akkoriban nem tudtunk róla, hogy a Szovjetunió is tervez emberes űrutazást a Holdra, pedig tervezett. Építettek is erre a célra egy nagy rakétát, az N1-et. Nem a műszaki nehézségek jelentették a legfőbb problémát, sokkal inkább a személyes tényezők. Viszonylag fiatalon, 1966-ban meghalt Szergej Koroljov, a szovjet űrkutatás vezetője, ezután éles konkurenciaharc kezdődött a párhuzamosan működő csoportok között, és ez nem segítette a fejlesztést. Amikor pedig technikai problémák léptek föl, többször is felrobbant a hordozórakéta, 1968-ban leállították a programot. A közvéleménynek mindössze annyit mondtak, hogy ők automatákkal oldják meg a Hold felfedezését. E szondák általában működtek is, sikeresen leszálltak a Hold felszínén, onnan kőzetmintákat is hoztak.

– Vitán felül állt, hogy a hazai televízió közvetíti az Apollo–11 holdra szállását?

– Az eléggé nyilvánvaló volt, hogy közvetíteni kell, pontosabban valamit kell csinálni, mert az érdeklődés óriási volt. Azt sem hagyhatták figyelmen kívül, hogy az ország nyugati részén lehet fogni az osztrák és a német televíziót. Mivel ők rengeteget foglalkoztak a holdra szállással, elkerülhetetlen volt, hogy az esemény látható legyen Magyarországon. Ennek hatására a Magyar Televízió vezetése eléggé az utolsó pillanatban elhatározta, hogy közvetíti, méghozzá élőben. A Műszaki és Természettudományi Egyesületek Szövetségének központi asztronautikai szakosztálya tagjaként Echter Tibor orvos ezredes kommentálta a közvetítést élettani szempontból, és ő keresett meg engem. Volt egy hozzávetőleges programunk, a kép pedig bonyolult úton érkezett az Eurovíziótól. A minősége nagyon gyenge volt, a stúdió jupiterlámpáinak vakító fényében pedig szinte semmit nem láttunk a képernyőkön. A közvetített hang nem az amerikai kommentátor hangja volt, hanem az űrhajósok és a houstoni irányító központ rádióbeszélgetése, amely legtöbbször meghaladta az angoltudásunkat. Július 20-án este, amikor megkezdődött az adás, úgy volt, hogy a leszállást közvetítjük. Amikor megjött a kép, sokáig csak a holdfelszínt lehetett látni, amint elhalad fölötte az űrhajó, és összezavarodott az előre kiadott program. Csak utólag derült ki, hogy Neil Armstrong eltért a tervektől, mert látta, hogy a kijelölt leszállóhely túl sziklás, ott nagyon veszélyes lett volna a landolás. Akkoriban még nem ismerték elég pontosan a Hold felszínét ahhoz, hogy kellő pontossággal választhassák ki a leszállóhelyet.

– Mennyiben volt automatikus és mennyiben kézi vezérlésű a leszállás?

– A vége már manuális volt, méghozzá azért, mert a fedélzeti számítógép telítődött az adatokkal és leállt. Ekkor vette át Armstrong az irányítást. Továbbvitte az Eagle – Sas – leszállóegységet, és már majdnem elfogyott az üzemanyaguk, amikor talált alkalmas leszállóhelyet. Nemhogy a központ, de a mellette ülő Edwin – Buzz – Aldrin sem tudta, hogy mi történik, olyan gyorsan pörögtek az események. Ebből mi akkor semmit nem sejtettünk, így nem is tudtuk kommentálni.

– Sokan úgy emlékeznek, hogy nem élőben közvetítették a leszállást.

– A félreértést az okozhatja, hogy a leszállás és a leszállóegységből való kiszállás között négy óra telt el. A leszállást élőben közvetítette az MTV, de a Hold felszínére lépés jócskán belenyúlt volna az éjszakába – hajnali 3-4 órára esett –, ezért úgy döntöttek, hogy nem adják élőben.

– Nem lehetett sok érzékük a szenzációkhoz…

– Az osztrákok egyenesben közvetítették. Nekünk az MTV-ben azt mondták, hogy fölveszik a kiszállást, mi pedig másnap, 21-én menjünk vissza reggel hat órára, és majd akkor kommentáljuk. Ez ma már nevetségesen hangzik, de én 20-án éjszaka úgy mentem haza, hogy – telefonom nem lévén – nem tudtak volna elérni, ha történt volna valami. Másnap reggel tehát visszamentünk, és szerencsére minden a tervek szerint alakult, hét órától kommentáltuk a kilépést. Nem is az egész kétórás felvételt, hanem csak egy részét. Az ország nyugati tájait kivéve, ahol az osztrák tévét nézték inkább, egész Magyarország a mi közvetítésünket figyelte, én pedig egy csapásra ismert ember lettem, de csak a középső és a keleti országrészben. Mindezzel együtt hatalmas élmény volt, hiszen mindenki tudta, hogy történelmi pillanatot közvetítünk.

– Hogyan alakult a holdra szállás utóélete?

– Meglepően gyorsan kaptunk az amerikai követségtől filmeket, amelyekkel jártuk az országot, hatalmas volt az érdeklődés mindenhol. Az újabb holdutazásokat kísérő figyelem azonban meredeken zuhanni kezdett – kivéve az Apollo–13-at, amely majdnem szerencsétlenséggel ért véget, de végül az űrhajósok sikeresen visszatértek. A sajtó sokkal jobban érdeklődik a veszélyhelyzetek és a katasztrófák iránt, ha viszont a tervek szerint alakulnak a dolgok, az kevésbé érdekes. Az Apollo–14-re és az azt követő repülésekre már nem figyeltek oda az emberek, főként az Egyesült Államokban. Az érdeklődés hiánya miatt állították le a programot az Apollo–17 repülése után, törölve két tervezett utazást. Ha bekövetkezik az Apollo–18 és –19 útja, az sem hozott volna döntő változást. A program befejezésének másik oka a szovjetek visszavonulása volt. Az Apollo–11 repülése után a szovjetek már nem erőltették a holdutazást, másodiknak lenni már nem volt értékes a propaganda szempontjából, ehelyett inkább űrállomást építettek. Az amerikaiak egyrészt átvették ezt az irányt, másrészt tervezni kezdtek egy többször használható, így olcsóbb űrsiklót. Ez csak félig sikerült, mert többször felhasználható lett ugyan, de olcsóbb nem.

– Tudományos kutatásnak tekinthető az Apollo-program?

– Több száz kilogrammnyi holdkőzet került a Földre, a holdrengéseket és ezen keresztül a Hold belső szerkezetét vizsgáló szeizmométereket és lézertükröket helyeztek el a Holdon, amelyeket a Földről lézerrel megvilágítva pontosan mérhetővé vált a két égitest közötti távolság. Volt tehát tudományos hozadékuk a repüléseknek. Nem vitás azonban, hogy ez nem volt tudományos program. Az utolsó repülés egyetlen geológus résztvevőjén, Harrison Schmitten kívül egyetlen kutató sem jutott fel a Holdra, az űrhajósokat a vadászpilóták közül választották ki. Ezt meg is lehet érteni. A repülés végrehajtása olyan nehéz feladat volt, hogy nem merték civilekre bízni.

– Miért tűnik úgy, hogy nem történt semmi érdemleges az űrkutatásban az Apollo-program óta?

– Túlzás, hogy nem történt semmi, hiszen nemrég készült el a nemzetközi űrállomás – az ISS –, amely egy nagyságrenddel nagyobb, mint a korábbi Mir, Szaljut vagy Skylab űrállomások. Mindössze a hosszú távú emberes űrrepülések maradtak el. Az űrhajósok repülésének többletköltsége és veszélyessége aránytalanul nagy, ezért a robotokra vár a Naprendszer felfedezése, ez ma már egyértelmű. A hosszú távú űrrepülések mellőzésének másik oka talán kevésbé közismert. Azóta kiderült, hogy nagy mázlijuk volt az amerikai űrhajósoknak, mert a napkitörések sugárzása nagyobb veszélyt jelent az emberre, mint korábban gondolták. A földi magnetoszféra jól védi még az ISS-en dolgozó űrhajósokat is a sugárzás ellen, de ha elhagyjuk a Föld környezetét, és elmegyünk a Holdra vagy a Marsra, védtelenek lehetünk. Van ellene védekezési mód, de ha minden rosszul jön össze, akkor ez halálos is lehet. A naptevékenységet pedig nem lehet előre pontosan kiszámítani.

– Újabban előtérbe kerülnek a tudományos szempontok a távlati tervek kidolgozásakor, vagy még mindig a politikai érdekek dominálnak Amerikában és Oroszországban?

– Keveredik a kettő. A propagandának továbbra is van jelentősége, de itt nem feltétlenül nagyhatalmi propagandára gondolok. A hosszú távú emberes programoknak pozitív hatásuk lehet az ifjúságra. Ahogy az Apollo-program tette negyven éve, célt adhat, lelkesítheti a gyerekeket, hogy mérnöki, természettudományos pályát válasszanak. Ám a világ nagyot változott negyven év alatt. Ma már szinte elképzelhetetlen, hogy egy ország egyedül hajtson végre egy átfogó űrprogramot. A holdbázis felépítését, majd a marsutazást előirányzó Constellation program is világprogrammá alakul. Pozitív változásnak tartom, hogy együttműködés váltja föl a versenyt. Valamit nem szabad elfelejteni. Ritkán hangsúlyozzák, de a hatvanas évek űrversenye az Egyesült Államok és a Szovjetunió között békés versengés volt. Milliárdokba került, de ezt a pénzt legalább többé-kevésbé hasznos célra költötték el, nem egymás elpusztítására szánták. Sokak számára hasonlók lehetnek az űrhajók és a nukleáris robbanófejet hordozó rakéták, de ezek csak felületes hasonlóságok. A versengést az Egyesült Államok nyerte meg, de úgy is tekinthetjük, hogy az emberiség nyerte meg. Öntudatot adott, hiszen azóta nemcsak egyetlen bolygóhoz kötött faj vagyunk, hanem más bolygókra is el tudunk jutni. Az Apollo-program legfontosabb eredménye annak bizonyítása volt, hogy ez lehetséges.

2009. július 18.

VÁLASZTÓVÍZ

Nem a mozlim tudomány fejlődött vissza a XVII. századtól, hanem a korábban hátul kullogó Európa villámgyorsan lehagyta a néhány évszázaddal korábban még tündöklő iszlám világot – mondja Ekmeleddin Ihsanoglu világhírű tudománytörténész, aki a Budapesten ezernégyszáz kutató részvételével rendezett XXIII. tudomány- és technikatörténeti világkongresszus alkalmából látogatott hazánkba.

Ekmeleddin Ihsanoglu

török tudománytörténész Kairóban született 1943-ban. A kairói Ain Samsz egyetem elvégzése után a törökországi ankarai egyetemen doktorált. Az isztambuli egyetem tudománytörténeti tanszékének alapító vezetője 1984-től tizenhat éven át. 2001 és 2005 között a budapesti kongresszust is szervező Nemzetközi Tudománytörténeti és Tudományfilozófiai Unió elnöke. Négy éve az Iszlám Konferencia Szervezetének főtitkári tisztségét tölti be. Számos könyvet írt az iszlám és a nyugati tudomány kapcsolatáról.

Milyen szerepet játszik a tudomány a mozlim világban?

– Az iszlám és a tudomány mindig is nagyon aktív kapcsolatban állt egymással. Az iszlám egyike azon kevés vallásoknak, amelyek nagyra értékelték a tudományt, így a tudományos hagyomány az iszlám hagyománnyal karöltve fejlődött. A vallás születése után nem sokkal a muzulmán világ átvette az ókori népek, a görögök, a perzsák, a kínaiak és némileg az indiaiak tudományos hagyományait. Egészen a XVI. századig e tudományos tradíciókat fejlesztették tovább. Tehát az 1500-as évekig fejlődött az iszlám tudomány és vele együtt a technika, az irodalom és az intézmények.

– Mikorra tehető a mozlim tudomány fölényének megszűnése?

– A XVI. századtól olyan kulturális változások kezdődtek, amelyek Európa tudományos értelemben vett előretörését segítették elő. Ennek ellenére egészen a XVIII. századig a muzulmán világ javára billent az Európa és az iszlám térség között fennálló erőegyensúly, bár Európa folyamatosan csökkentette lemaradását. Az európai ipari forradalommal azonban gyökeresen megváltozott a helyzet. Az iszlám világ előnye eltűnt, sőt az egyensúly sem volt fenntartható többé. Tudományos szakadék keletkezett Európa és a muzulmán világ között, amely egyre nőtt.

– Miért maradtak le az iszlám tudósok európai társaiktól? Megállt a mozlim tudomány fejlődése?

– Szerintem meg kell fordítani a kérdést. Nem fejlődött vissza az iszlám tudomány, ahogy például a kínai tudomány sem fejlődött vissza – e kettőt gyakran értelmezem párhuzamban egymással –, hanem az európai tudomány indult gyors fejlődésnek. Ezt az időszakot – amely az európai ipari forradalom ideje – nevezhetnénk tudományos forradalomnak is. Tudnunk kell tehát, hogy mi okozta a gyorsuló fejlődést Európa bizonyos országaiban, Franciaországban, Angliában, Észak-Itáliában, a mai Németország és a Benelux államok területén. Európának az említetteken kívül eső részein, Oroszországban, Dél-Itáliában, Spanyolországban vagy Portugáliában nem volt érzékelhető ez a fejlődés. E változás okait kutatjuk.

– Ekkor fordult meg a tudományos felfedezések terjedésének iránya. Milyen volt a modern európai tudományos eredmények fogadtatása az iszlám világban az ipari forradalom idején?

– Amint a konferencián tartott előadásomban is kifejtettem, a mozlimok – és itt legfőképpen az ottománokra gondolok – az első percben felismerték a modern tudomány jelentőségét. Maguk is rendelkeztek azonban működőképes tudománnyal, és számukra kielégítőek voltak a saját hagyományaik, egyszerűen megfelelt az igényeiknek. Ezért válogatni kezdtek az átveendő európai tudományos eredmények között, és csak azokat fogadták be, amelyeket hasznosnak ítéltek. Így történt ez a XVI–XVII. századtól kezdve. Sohasem zárkóztak el, nem építettek falakat az európai tudomány elé. Viszont a XIX. századig szelektálták az eredményeket, bizonyos elemeket kiragadtak, és megpróbálták beépíteni a saját rendszerükbe. A XIX. században aztán felismerték, hogy lehetetlen integrálni a modern eredményeket az iszlámba. Csak ezután kezdték átvenni megmásítatlanul a felfedezéseket.

– Vallási szempontok szerint válogattak az európai tudományos vívmányok között?

– Nem, a vallási befolyás nem volt olyan erős. Az csak mítosz, hogy a vallás a tudomány ellen van. Véleményem szerint ez egyszerűen nincs így, ez nem több félreértelmezésnél. Európában és általában nyugaton új trend figyelhető meg napjainkban, méghozzá e mítosz cáfolatának trendje. A tudomány és a vallás harcának legendája összeomlani látszik. Sok tudós, például Galilei, Giordano Bruno vagy akár Darwin munkássága bizonyítja, hogy ez a kérdés nem egyszerűsíthető végletesen, és nem értelmezhető pusztán konfliktusként. E mítosz gyökerei John Draper 1874-ben megjelent művéig vezethetők vissza (History of the Conflict between Religion and Science – A vallás és a tudomány közötti konfliktus története, magyarul nem jelent meg – M. Cs.). Ha a katolikus – vagy tágabban értelmezve a keresztény – világban volt is konfliktus a vallás és a tudomány között, teljesen más a helyzet a mozlim világban. Nem voltak ugyanis dogmák, amelyek ne lettek volna összeegyeztethetők a tudományos eredményekkel. Hosszasan tanulmányoztam például a kopernikuszi heliocentrikus világkép elfogadását, amely az iszlám világban egyszerűbb volt, mint a katolikus közegben.

– Napjainkban hogyan viszonyulnak a tudományhoz a muzulmán országokban?

– Ez nehéz kérdés. Úgy gondolom, mára mindenki belátta, hogy a hagyományos tudományos intézményrendszer fejlesztése, a szakemberek képzése, a kutatásba és a fejlesztésbe fektetett összegek növelése nélkül nem lehet elkerülni a lemaradást. Ezen a konferencián tudományos minőségemben veszek részt. Emellett azonban én vagyok a Iszlám Konferencia Szervezetének főtitkára is. Amikor elfoglaltam ezt a tisztséget, az első intézkedéseim között javasoltam a szervezet tagállamainak, hogy emeljék meg a kutatásra és fejlesztésre költött költségvetési keretüket egy százalékponttal. Egyes országok a kétszázalékos emelést tűzték ki célul, amely igen ambiciózus. Napjainkban kevés ország engedheti meg ezt magának.

– Az idén van Charles Darwin születésének kétszázadik és A fajok eredete megjelenésének százötvenedik évfordulója. Számos felmérés eredményei azt mutatják, hogy az Egyesült Államok mellett Törökországban fogadja el a legkevesebb ember tudományos tényként az evolúcióelméletet. Miért gondolkodnak így?

– Én nem értek egyet ezzel a megállapítással. Az efféle felmérések eredményei nagyban függenek attól, hogy milyen módszerrel készítik őket, hogyan választják ki a megkérdezett embereket, és hol végzik el a vizsgálatot. Akiket megkérdeznek, azok nem mindig képesek a legjobban dönteni egy-egy kérdésben. A XIX. század és a XX. század elejének mozlim tudósai az iszlámmal összeegyeztethetőnek ítélték az evolúciót. Emiatt úgy gondolom, túl naiv dolog messzemenő következtetéseket levonni az ilyen felmérések alapján. Mindazonáltal hozzá kell tenni, hogy vannak az evolúciót tagadó aktivista csoportok, amelyek hangja nagyobb, mint amekkorák ők valójában. De ettől még az általuk hangoztatott elveket csak egy kisebbség fogadja el.

– Van befolyásuk a vallási vezetőknek a tudományos életre, az egyetemek, kutatóintézetek működésére a mai iszlám világban?

– Nem, ez nincs így. Egyet sem szeretnék megnevezni, de vannak olyan iszlám országok, ahol a vallási, illetve a világi ügyek irányítása teljesen elkülönül egymástól. Ezekben az országokban a vallásnak egyáltalán nincs befolyása a tudományra. Néhány országban azonban a vallásos körök az iszlámnak csak szűk értelmezését fogadják el, és ez nem egyeztethető össze az iszlám modern értelmezésével. Akik dogmatikusan értelmezik az iszlámot, azok tagadják a tudományt, a modernitást. Viszont nincs nagy befolyásuk.

– A nyugati tudományos eredmények átadásának színhelyei az egyetemek. Az iszlám országok egyetemein tanuló fiatalok azonban, úgy tűnik, gyakran a szélsőségesek által terjesztett tanok iránt fogékonyak. A terroristák között gyakran találunk mérnököket, orvosokat…

– Én magam nem vizsgáltam ezeknek az embereknek a hátterét, de úgy gondolom, hogy az élet különböző területeiről valók, közöttük az ön által említett mérnöki szakmákból is. Ők az iskolázott fiatal nemzedék tagjai. E jól képzett generáció nem lát más lehetőséget arra, hogy a társadalomban, amelyben élnek, politikai és szociális változások kezdődjenek. Nem úgy tapasztalják, hogy a pártok értük dolgoznak, a kormányzat pedig diktatórikus. Sok más mellett ez az egyik oka annak, hogy a terrorizmust választják.

– Az iszlám országokban gyakran az a kritika éri a Nyugatot, hogy bizonyos technológiai vívmányokat azért tart vissza a mozlim világtól, hogy így megőrizze technikai fölényét. Nyugaton ezzel szemben azzal vádolják például Iránt, hogy atombomba gyártásához van szüksége a nukleáris technológiára. Ön az Iszlám Konferencia Szervezetének főtitkáraként találkozott például Mahmúd Ahmadinezsád iráni elnökkel is. Hogyan értékeli az iráni atomprogramot?

– E kérdést számos nézőpontból meg lehet közelíteni. Meg lehet közelíteni politikai és tudományos szempontból is. Engedje meg, hogy itt most a tudományos megközelítésnél maradjak. A probléma, amellyel ez esetben szembesülünk, inkább morális, etikai természetű, mint politikai. Léteznek ugyanis egyetemes értékek, amelyeket szinte mindenki magáénak vall a világon. Ha egyesek időnként ezen értékek terjesztőiként lépnek föl, máskor pedig velük ellentétesen cselekszenek, akkor mind bajba kerülünk. Ez történik szerintem az olyan országokkal szemben is, mint például Irán. Számos példát láttunk arra, hogy bizonyos országok egyszer segítséget nyújtanak egyes országoknak, hogy azok birtokolhassák a nukleáris technológiát – nemcsak békés, hanem esetenként hadi felhasználását is –, máskor pedig megpróbálják megtiltani más országoknak, hogy az atomenergiát békés célra használják. Ha nem lázadunk fel az atomfegyverek ellen, és nem tisztítjuk meg a földet a nukleáris robbanófejektől, újabb és újabb kihívásokkal kell szembenéznünk a jövőben is. Tehát a szervezetünk és személyesen én is azt mondom, azért kell dolgoznunk, hogy a világ fokozatosan megszabaduljon az atomfegyverektől. Vannak jó példák is. A közép-ázsiai államok a Szovjetuniótól való elszakadásuk után deklarálták, hogy a területükön nem maradhatnak atomfegyverek. Meg tudtak egyezni ebben. Miért ne lehetne hasonló egyezményt létrehozni a Közel-Keleten is? Ha sikerülne megegyeznünk, a következő lépésben kiterjeszthetnénk ezt az egyezményt egész Ázsiára.

– Ön szerint a jelenlegi politikai helyzetben van esélye egy ilyen egyezmény aláírásának?

– Azért kell dolgoznunk, hogy legyen esélye. Ha nem járunk sikerrel, nagy gondok elé nézünk. Senki sem képes megállítani valakit, aki nukleáris fegyverhez akar jutni, mert száz módja van annak, hogy megszerezze az ehhez szükséges technológiát. A szankciók nem érnek semmit. Sok példa mutatja, hogy a kereskedelmi korlátozások sem érik el a céljukat. Meg kell tehát egyeznünk, és őszintének kell lennünk, amikor a saját magunk vallotta értékekről ítélkezünk.

2009. augusztus 22.

NEM MÁSZOM EL SENKI HEGYÉT

Az utóbbi évek sok dicsőséget hoztak a magyar hegymászósport számára: egyre kevesebb nyolcezer méternél magasabb csúcs van a világon, ahová nem jutott fel magyar alpinista. De tragédiák is történtek: több hegymászó a Himaláján lelte halálát. Tavasszal egy expedíció orvosa halt meg, néhány hete pedig négytagú csoport tűnt el, valószínűleg már ők sincsenek életben. A hegymászók mindennapjairól

és a tragédiák kezeléséről kérdeztük a Magyarok a világ nyolcezresein Himalája-expedíciók vezetőjét, Kollár Lajost.

Kollár Lajos

hegymászó, az Új Színház ügyelője Budapesten született 1951-ben. Jelenleg Mezőszemerén él. Huszonegy éves kora óta foglalkozik hegymászással. Kezdetben az Alpokban, a Tátrában és a Kaukázusban mászott, 1997-ben és 2001-ben megszervezte és másodszorra sikeresen teljesítette Grönland keresztülszelését sítalpakon. A Magyarok a világ nyolcezresein elnevezésű expedíciósorozat alapítójaként az utóbbi években számos magyar Himalája-expedíció szervezője, vezetője volt.

A magyar hegymászók általában a Tátrában kezdik. Önnel is így volt?

– Igen, szinte mindenki oda jut ki először. Már majdnem negyven éve vagyok ügyelő az Új Színházban, és ez a munka nyaranta sok szabadságot biztosít. Olyan barátaim vettek rá a mászásra, akikkel a színházban, a színház környezetében találkoztam. Első mozdulataimat tehát a Tátrában és a Kaukázusban tettem. Ebben természetesen az utazási nehézségek és a pénztelenség játszották a főszerepet. Mi azonban szerencsés helyzetben voltunk: a BSE sportolóiként szinte minden évben túrázhattunk az Alpokban is. Amikor nyugatra utaztunk, akkor vált igazán szembetűnővé, hogy felszerelésünk meg sem közelítette a nyugati színvonalat. Én például Cortina D’Ampezzóban vettem az első igazi alumíniumkarabineremet. A legkisebb levetett dolognak is örültünk, amit kölcsönkért vagy kicsempészett pénzből tudtunk megvásárolni. Mindig konzervtonnákkal indultunk útnak, mert nem volt pénzünk kint élelmet venni.

– Ön a tizenkét évvel ezelőtti Grönland-expedíció kapcsán vált igazán ismertté. Miért éppen ezt a kihívást választotta?

– Mindig is a sarkvidék volt a szerelmem. 1997-ben Tarján Istvánnal kíséreltük meg első magyarként keresztülsíelni Grönlandot. Ez akkor az őszi viharok beköszönte miatt nem sikerült. Még időben fordultunk vissza, így túléltük a kalandot, de meg vagyok győződve arról, hogy akkor újraszülettem. Négy évvel később Kiss Csabával kiegészülve, mondhatni, különösebb nehézség nélkül, harmincegy nap alatt sikerült átérnünk Grönland egyik partjáról a másikra. Az összes felszerelésünk egy nagy szánban volt, amelynek 280 kilogrammos súlyát együtt húztuk. Azért csak egy szánt vittünk, hogy együtt maradjon a csapat, ne fordulhasson elő, hogy valaki lemarad.

– Általában expedícióvezetőként vesz részt a vállalkozásokban. Mi a feladata egy mászás során? Engedelmességgel tartoznak önnek az expedíció résztvevői?

– A hegymászó-expedíciók olyan közösségek, ahol nincs alá-fölé rendeltségi viszony. A vezetőnek inkább csak adminisztratív feladatai vannak. Ő választja ki a résztvevőket, ő szervezi az utazást, az ellátást. Én általában az alaptáborban maradok, és onnan tartom a kapcsolatot csúcsra mászó társaimmal, a serpákat foglalkoztató irodával, és figyelem az időjárás-jelentéseket. Persze nekem is van véleményem, amit elmondok, ha kérdezik, de ők vannak fenn a hegyen, így nekik kell dönteni. Ha nem négy–hat tagú, hanem nagyobb expedícióról van szó, akkor vitás kérdésekben a végső döntést mégis az expedícióvezető hozza meg.

– Nem csalódás, hogy bár részt vesz az expedícióban, nem jut fel a csúcsra?

– Nem. Úgy gondolom, hogy ötvennyolc évesen már nem nekem kell a nyolcezreseket megmásznom. Ha nagyon akarnám, talán felküzdhetném magam egy-egy csúcsra, de miért tenném ezt, hiszen ebben nálam sokkal jobbak is vannak. Ehelyett inkább azt próbálom tenni, amivel segítem az expedíció sikerét. Én nem mászom el senki hegyét.

– Aki figyeli a híreket, tudja, hogy a hegymászók az alaptáborból indulnak el a végső mászásra. Hogyan kell elképzelni az alaptábor felépítését?

– Az alaptáborokat gyalog kell megközelíteni, általában nyolc–tizenkét nap alatt érjük el őket. Nepálban az út kezdete még trópusi őserdőkön keresztül vezet, itt teherhordók viszik a felszerelésünket. A serpák általában két-három szakaszban cserélődnek. A 4800–4900 méteren lévő táborok (ilyen van a Manaszlu csúcsnál) egészen komfortosak, de a magasabban fekvők – például a Makalu-alaptábor – már egyáltalán nem kellemesek. Az alaptábor általában két nagyobb és néhány személyes, kisebb sátorból áll. A nagyobbakból az egyik a konyhasátor, amelyben két serpa, egy szakács és egy kisegítő dolgozik, a másik a közösségi sátor, ahol az egész csapat össze tud jönni. Nepálban elég jó az ellátás az alaptáborban, állandóan van friss tojás, friss zöldségek a környékbeli falvakból.

– Hogyan zajlik ezután a csúcs megmászása?

– Az alaptáborból indul az úgynevezett táborlánc kiépítése. Többnyire három közbenső tábort állítunk fel ingázással, oda-vissza mászással egyre feljebb. Az elégséges akklimatizáltsághoz el kell érni legalább a 7000–7500 méteres magasságot. Ez az ingázó folyamat több hetet is igénybe vehet. Majd az alaptáborban eltöltött hosszabb pihenő után, kivárva azt az időjárási ablakot, amikor megfelelő az idő csúcstámadáshoz, elindulnak a mászók fölfelé. Táborról táborra haladva közelítik a csúcsot. Előfordul, hogy az utolsó táborból este kell indulni, hogy másnap délutánra, tizenöt–tizennyolc óra folyamatos mászás után, felérjenek.

– Vannak olyan hegyek, amelyek a helyiek szerint szentek, így nem nézik jó szemmel, ha a külföldi hegymászók megközelítik. A Himalájában sok ilyen van?

– Alig néhány. A tibeti Mount Kailash például ilyen, amelyet a buddhisták szent hegyként tartanak számon, így nem adnak engedélyt a megmászására. Emiatt ez az egyik legfontosabb olyan csúcs a világon, amelyet nem másztak még meg. A pénz azonban e téren is dominál. Nepál túlnyomóan a turizmusból, hegymászásból él, a délkelet-ázsiai népek pedig igen racionálisan viszonyulnak az üzleti ügyekhez. Nepálban sokan dolgoznak teherhordóként, az ő és a családjuk szempontjából létkérdés az expedíciók zavartalansága.

– Az alaptáborig tehát serpák viszik a felszerelésüket. Magas hegyi mászóserpákat is alkalmaznak?

– Sosem. A serpák nagyon tisztelnek, de nem szeretnek minket. A mi expedícióink ugyanis azon ritka vállalkozások közé tartoznak, amelyek „tiszta” mászáson alapulnak. Mi megmásszuk a hegyet, nem felhúzatjuk magunkat. Soha nem használunk oxigénpalackot sem, még egészségügyi okból sincsen nálunk légzőkészülék. Így a serpák rajtunk nem sokat keresnek.

– Ha minden technikai feltétel adott, és serpák segítenek, akkor sportteljesítménynek számít egyáltalán a Csomolungma megmászása?

– Én azt gondolom, igen. Nem könnyű azt a hegyet megmászni. A Himalája csúcsai sosem egyszerű hegyek, bár kétségtelen, hogy a Csomolungma nem tartozik a technikailag nagyon nehéz csúcsok közé. Ennek ellenére felkészültnek kell lenni, és hiába vannak serpák, hiába van oxigénpalack, mégiscsak az embernek magának kell fölmennie. Nagyon magas…

– Az idén tavasszal a Manaszlu csúcs közelében meghalt a magyar expedíció hegymászó orvosa. Hogyan emlékezik Szabó Levente halálára?

– A baleset napján már vártam a fiúk bejelentkezését rádión, mivel megbeszéltük, hogy amint a csúcsról lefele jövet elérik a négyes tábort, jelentkeznek. A Manaszlu csúcsot Erőss Zsolt és Barna Dániel mászta meg, Szabó Levente 7800 méterről visszafordult, mert elfogadta azt a közös tanácsunkat, hogy mivel jelentős lemaradása volt, vagy nem tud feljutni a csúcsra, vagy ha följut, soha nem jön le róla. Az volt a helyes döntés, hogy ő visszafordul, szépen lassan ereszkedik lefelé, majd a másik két hegymászóval találkozva érik el a négyes tábort. A terveknek megfelelően találkoztak lefele jövet. Közben kicsit elromlott az idő. Fontos hangsúlyozni, hogy lefele ugyanazon az útvonalon mentek, mint amelyiken fölfele indultak, rögzített kötelek mentén. Fáradtak voltak mindannyian, és amikor már a sátrak előtt jártak negyven-ötven méterre, Levente leült a hóba. Ekkor Zsolt megelőzte őt. Valószínűleg amikor Levente megpróbált felállni, megbillent, egyenesen lecsúszott a lejtőn, és a sátrak melletti letörésen lebucskázva eltűnt a társai szeme elől.

– Mit tett, amikor meghallotta a hírt?

– Én a 4800 méteren levő alaptáborban próbáltam segítséget szerezni, de csak egy serpával találkoztam, aki japán hegymászókat kísért. Ő is csak annyit mondott, hogy semmi jóra ne számítsunk. Amikor beszéltem Zsoltékkal, kifejezetten kértem őket, hogy aznap este már semmiképpen se mozduljanak el a 7300 méteren lévő négyes táborból: rossz volt az időjárás, és fáradtak voltak. Az időjárás-jelentés szerint másnap reggel azonban várható volt néhány óra jó idő. Reggel el is indultak Szabó Levente keresésére, és a hármas tábor közelében találták meg. Olyan terepen, hasadékok között feküdt, mely a felmeneti úttól messze esett, így a megközelítése is rendkívül veszélyes volt. Bár Levente egy nem túl meredek, havas oldalon zuhant le, leérhetett a hágóvasa a hóba, aminek következtében átfordult, és többször beverhette a fejét. Fejjel lefelé találták meg, a helyszínen semmi nyoma nem volt annak, hogy megmozdult volna a baleset után. A feje alatt fagyott vértócsa volt, így szinte biztos, hogy azonnal szörnyethalt. A Manaszlu csúcs nem tartozik a technikailag legnehezebb csúcsok közé, az időjárás kiszámíthatatlansága miatt azonban mégis sokan halnak meg ott.

– Nepálban az expedíciós jelentésben önök azt állították, hogy Szabó Levente holttestét a baleset után nem találták meg. Csak hazaérkezve mondták el, hogy megtalálták és eltemették. Miért tettek így?

– A családnak már a megtalálás napján elmondtuk ezeket. Képtelenség lett volna lehozni, így abban egyeztünk meg, hogy Zsolt és Dániel ott helyben eltemeti egy magyar zászló mellett; a hely GPS-koordinátáit rögzítették. Késő délutánra értek le az alaptáborba. Aznap reggel megkértem egy barátomat, hogy keresse fel a Sajószentpéteren lévő családot, és közölje velük a hírt, mert nem akartuk, hogy a tévéből tudják meg. Később Katmanduban egy nepáli tisztviselő azt mondta nekünk, hogy csak úgy tudnak olyan igazolást kiállítani, amely alapján itthon megkaphatjuk a halotti bizonyítványt, ha azt állítjuk, hogy eltűnt. Az is igaz, hogy ha megtaláljuk a holttestet, és nem hozzuk le, az „szemetelésnek” minősül, és nem kapjuk vissza a letétbe helyezett háromezer dollárt, amelyet az iroda fizet be, és ő is kapja vissza. (A nepáli törvények szerint semmit nem szabad a hegyen hagyni, aki mégis otthagy valamit, az szemetel, és fizetnie kell. Ez holttestre is vonatkozik – M. Cs.) Nekünk az eltűnési nyilatkozat fontos volt, mert ennek felhasználásával lehet honi eljárásban halotti okiratot szerezni.

– Ha alkalmaznak serpákat, elkerülhető lett volna a baleset?

– Az általunk is nagyra becsült Ang Rita, a serpák öreg vezetője azt próbálja sugallni, hogy a serpák alkalmazása teszi biztonságossá a mászást. Ez üzleti fogásnak jó, de így nem igaz. A serpák többsége nem tud mászni, vigyázni kell rájuk, az is előfordul, hogy menteni kell őket. Lényegében teherhordók. A jól kiépített utakon viszik a felszerelést. Van néhány olyan serpa, aki jól tud mászni, de ők nagyon kevesen vannak, és inkább csak a Csomolungmán dolgoznak. Az átlag serpák technikai tudása, felszereltsége messze elmarad a hegymászókétól. Ők pénzért dolgoznak, így eszük ágában sincs kockázatos területekre merészkedni. A mi expedícióink segítése egyébként presztízskérdés a számukra. Már hírnevünk van, mindenki tudja, hogy mi tisztán, eredményesen mászunk, így a serpairoda referenciái között nagyon jól mutatunk. Olyannyira, hogy húsz–huszonöt százalékos árengedményt adnak nekünk.

– A tavaszi után néhány héttel ezelőtt újabb tragédia történt magyar hegymászókkal. Egy négytagú csoport a kínai Szecsuan tartományban próbálta a Zsen Csung Feng csúcsot megmászni, de október vége óta nem adtak életjelt magukról. Lehet még remény?

– Arra már nincs esély, hogy éljenek. Néhány híradással ellentétben én úgy gondolom, hogy ők alaposan felkészültek erre az expedícióra, és reális esélyük volt, hogy – fogösszeszorítva bár, de – sikerüljön megmászniuk a hegyet. A helyszínen tartózkodó Mécs Lászlóval (a Magyarok a világ nyolcezresein csoport másik alapítója – M. Cs.) többször beszéltem, és egyetértettünk abban, hogy hatalmas jéglavina sodorhatta el őket október 23-án. A mostani helikopteres keresés inkább csak a családtagok megnyugtatására és tényfeltárási céllal történik. Hogy elmondhassák a hozzátartozók és mi is, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk. Négy ember nem lép rosszul csak úgy egyszerre. Szinte biztos, hogy alvás, pihenés közben érte őket a halál.

2009. november 28.

SYPHILUS, A PÁSZTOR

Az orvoslás a bölcsészeti és a természettudományok határterületén mozog, ám ezek mára annyira eltávolodtak egymástól, hogy orvostörténetre nagyobb szükség van, mint valaha, vallja Schultheisz Emil nyugalmazott egyetemi tanár és egykori egészségügyi miniszter. Bár avítt tudományágnak tűnhet, a medicina históriájának vizsgálata segítséget nyújthat a legidőszerűbb jelenségek értelmezéséhez.

Schultheisz Emil

orvos, orvostörténész 1923-ban született Budapesten. 1964-től 1972-ig a Központi Állami Kórház belgyógyász főorvosa, majd egyidejűleg igazgatója. Ezután egészségügyminiszter-helyettesként, majd államtitkárként, végül miniszterként dolgozott 1972-től 1984-ig. Az orvostörténet tanszékvezető egyetemi tanára, jelenleg professor emeritus. A Semmelweis Orvostörténeti Múzeum főigazgatója, 1974-től folyamatosan a múzeum tudományos tanácsának elnöke. Orvostörténészként kutatási területe a középkor, a reneszánsz és a felvilágosodás orvoslása. Az utóbbi években megjelent kötetei: Kunst und Heilkunst, Fejezetek az orvosi művelődés történetéből, Orvosképzés a nagyszombati egyetemen (Magyar László Andrással közösen), Az európai orvosi oktatás történetéből.

Önt úgy ismerik, mint akinek hatalmas mind a természettudományos, mind a bölcsészeti műveltsége. Ez manapság nagyon ritka. Régen mindennapos volt, hogy az orvosok a filológiában is járatosak voltak?

– Nem, ez régen sem volt általános. A családomban mindenki nyelveket beszélő ember volt, az apám huszártiszt létére bölcsészetet hallgatott. A pályafutásom is a szokásostól eltérően alakult. Először evangélikus teológiát kezdtem tanulni. A teológiai állásponthoz azonban nem egészen illeszkedett néhány prédikációm, amelyet a legációban mondtam el, így a dékán azzal tanácsolt el, hogy Lutherből elég volt egy az evangélikus egyházban. Ekkor iratkoztam be a kolozsvári egyetem latin–történelem–filozófia szakára. Két félév után ennek is búcsút mondtam, és 1942-ben átiratkoztam a debreceni egyetem orvosi fakultására. Végül 1949-ben a budapesti Pázmány Péter Tudományegyetemen végeztem orvosként.

– Filozófiai–történészi tanulmányai révén került közel az orvoslás történetéhez?

– Igen, már medikus koromban elkezdtem kutatni ezt a területet. Egész életemben foglalkoztam a belgyógyászat mellett – amelyet a nyugdíjba vonulásomig soha egy percre sem adtam föl, akármilyen funkciót töltöttem is be – az orvostörténettel is, azon belül is a középkorral, a reneszánsz és a magyar felvilágosodás korával. A történelem része a medicinának. Úgy gondolom, hogy kitűnő szakorvos lehet valaki, ha alapos a szakismerete, de jó orvos csak az lehet, akinek van humán műveltsége is. Az orvoslás ugyanis nem egyszerűen tudomány, ezért én soha nem használom az orvostudomány kifejezést. A medicina ennél több, az elengedhetetlen tudományos alapokon túl egyfajta művészet is, hiszen emberek között zajlik. A pácienssel partneri viszonyt kell kialakítania az orvosnak. Amikor bejön egy beteg a kórházba, természetes, hogy fél, mert beteg, mert idegen környezetbe került, mert számára ismeretlen eljárást végeznek rajta. Nekem oldanom kell ezt a félelmet azzal, hogy a saját szakmájáról beszélgetek vele, ehhez kell a műveltség. Egy mérnöknek például megemlítem La Mettrie-t és L’homme machine-koncepcióját (a XVIII. században élt orvos-filozófus a gép analógiájaként írta le a szervezet működését – M. Cs.), és máris egy nyelvet beszélünk. Látom, hogy most elmosolyodott, képzelje el ugyanezt egy betegnél!

– Tehát az orvostörténet elengedhetetlen része a modern gyógyászatnak?

– Az orvostörténet a megismerés históriája, amely túlnyúlik a szigorú természettudományok keretein. Nem más, mint az orvosi gondolkodás megismerése. Manapság, amikor a reál és a bölcsészeti tudományok enynyire eltávolodtak és elzárkóznak egymástól, különösen fontos, hogy működjön olyan diszciplína, amely összetartja őket. Át kell hidalni azt a szakadékot, amely akkor keletkezett, amikor egy paradigmaváltás következtében az orvoslás az újonnan kifejlesztett technikai módszerek felé fordult. Ezzel természetesen nem akarom lebecsülni e módszerek hasznosságát. Az orvosképzésben is alapvető fontosságú, hogy a medikusok orvostörténeti tárgyakat is hallgassanak. A vezetésem alatt bővült a Semmelweis Orvostudományi Egyetem Társadalom-orvostani Intézete az orvostörténelemmel, a hallgatóknak pedig ma már szigorlatozniuk kell belőle. A hazai medicinatörténet központi intézménye emellett a Semmelweis Orvostörténeti Múzeum, amelynek miniszteri kinevezésemig igazgatója voltam. A tisztséget akkor addigi helyettesemnek, a későbbi miniszterelnök Antall Józsefnek adtam át.

– Hogyan emlékszik Antall Józsefre?

– Nagyon jó barátom volt. Hosszú-hosszú évtizedeken keresztül, 1962-től a haláláig együtt dolgoztunk. Nagy műveltségű, kiváló tanárember volt. Politikai okokból nem kaphatott tanári állást sehol, de Fekete Sándor, a múzeum korábbi igazgatója alkalmazta. Egyike volt azon kiváló történészeknek, akik megtartották integritásukat, mert – orvosi képesítése nem lévén – semmi olyasmit nem írt az orvostörténetről, amely par excellence orvosi kérdés lett volna. Később az orvosa lettem, így a betegségéről nem beszélhetek, kérem, arról ne is kérdezzen.

– A Medicina renata című, reneszánsz kori orvosi szövegeket közreadó kötetben megjelent tanulmányában azt írja, hogy a humanista orvosok a medicina új viszonyait teremtették meg. Milyen újjászületést hozott a reneszánsz az orvoslásban?

– A gyógyításban olyannyira újjászületést hozott ez az időszak, hogy a legtöbb tankönyv forradalomként, új kor kezdeteként tekint vissza a reneszánszra. Ez így azonban nem igaz. Sokkal inkább helyes, ha az újkori medicina alapjának tekintjük a reneszánszt. Erre épült minden, amit később fedeztek föl. Az antik szövegek ebben a korban kerültek vissza az akkor már szakmai irodalomba, de ez a felelevenítés nem egyszerűen újrakiadást, hanem a művek megtisztított újraértelmezését jelentette. A reneszánsz tudósok kritikusan álltak az olyan szerzők műveihez is, akiknek a tekintélye addig megkérdőjelezhetetlen volt. A XVII. században működött William Harvey angol orvos például kísérletekkel, mérésekkel felfedezte a vérkeringés mechanizmusát, ezzel megcáfolta a II. században élt, nagy hatású Claudius Galenus római orvos elméletét. Ugyancsak Galenus tévedéseit javította ki egy másik reneszánsz kori orvos, a németalföldi Andreas Vesalius, aki először vizsgálta az anatómiát a szervek funkciójával együttesen. E tévedései azonban nem csökkentették Galenus tekintélyét még évszázadokon keresztül. De a fertőző betegségek kóroki elmélete is ebben a korban gyökerezik. Girolamo Fracastoro itáliai humanista orvos, filozófus, költő a XVI. században leírta, hogy apró élőlények – ő fomesnek nevezte őket, ami latinul gyújtóst jelent – okozzák a betegségeket, amelyek bekerülnek az emberi szervezetbe. Fracastorótól származik egyébként a szifilisz elnevezés is. Írt egy hosszú tankölteményt a szifilisz kórképéről, ebben szerepelt Syphilus, a pásztor, aki megbetegedett a vérbajban, amelyet addig luesznek neveztek.

– Szép lehet egy szifiliszről szóló vers…

– Csodálatosan szép, érdemes elolvasni. Persze később megírta ugyanezt tanulmányban is, mégis a vers révén vált köz- és elismertté, hogy a szifilisz fertőző betegség. A bakteriológia fejlődése nagyon jól mutatja, hogyan halad egy tudományos gondolat a korokon keresztül. A kórokozók elmélete ugyanis nem Fracastorónál jelent meg elsőként, hanem a Krisztus előtti I. században élt Lucretius Carus római költő A természetről című tankölteményében. Ott leírja, hogy a betegségek egy részét apró, láthatatlan lények okozzák. Mindezt több mint kétezer évvel ezelőtt. Nem szabad elfelejtenünk, hogy mai tudományos fejlettségünk nem valami új dolog, hanem egy több évezredes gondolatmenet mai állapotát jelenti.

– Késve jutottak el Magyarországra a reneszánsz kori orvosi vívmányok?

– Nem. Itt fontos elválasztanunk egymástól a reneszánsz kor két momentumát: a humanizmust és a szigorúan értelmezett reneszánszt. A humanisták egy műveltségi ideál képviselői voltak, akik nem késtek Magyarországon sem, gondoljunk csak Janus Pannoniusra. A humanista orvosok is hamar eljutottak ide, sokan Itáliából. Magyarok is voltak közöttük, például Kassai János Antal – Joannes Antonius Cassoviensis – vagy Zsámboki János. Ne felejtsük el, hogy abban az időben még nem létezett a mai értelemben vett nemzet, amelynek fogalma csak a XIX. században bukkant föl. A humanisták egész Európában megjelentek már a XIV. század elején. Először az itáliai egyetemeken oktathattak, aminek orvosi szempontból az volt az előnye, hogy ott kezdetben nem voltak teológiai karok, így nem kellett hadakozniuk a lehetséges ellenzőkkel. Innen jutott el a humanizmus eszméje az Alpokon túlra, ahová Rotterdami Erasmus és társai vitték. Ez egyfajta folytonosságot jelentett a késő középkor és a kora újkor között. Tehát nem szabad azt hinnünk, hogy a reneszánsz egy csapásra jelent meg, és minden eltűnt, ami addig volt. Már a XII. században elkezdett a skolasztikából kibontakozni egy olyan tudományos kép, amelyet reneszánszként értelmezhetünk. A skolasztika ezután még sokáig élt tovább az egyetemeken a humanizmussal együtt, emellett a mágia sem tűnt el, az emberek mindig is vonzódtak a misztikus dolgokhoz.

– A mágia mind a mai napig él. Sokan hisznek abban, hogy vitaminokkal, végletesen felhígított, hatóanyagot nem is tartalmazó homeopátiás készítményekkel gyógyíthatók a betegségek.

– Hadd mondjak egy hasonlatot: ha éhes vagyok, nem csillapítja az éhségemet egy beöntés. A panácea, a mindent gyógyító elixír gondolata az ókorig nyúlik vissza, tovább élt a középkorban, és új életre kelt a XIX. század elején. A vitaminok tekinthetők a modern kori panáceának. Nem gyógyítják a betegségeket, a tablettákkal bevitt vitaminok csak akkor lehetnek hasznosak, ha egyébként hiányoznának a szervezetből. Ha lenyelünk ötszáz milligramm C-vitamint, abból négyszázötven milligrammot kiválasztunk. Ezért bizonyos mértékig a misztikum és a babona körébe tartoznak a vitaminokról szóló túlzó reklámok.

– Az Apáink jönnek velünk szembe című önnel készült interjúkötetben megemlíti, hogy 1977-ben az Egészségügyi Világszervezet genfi közgyűlésén elfogadták az Egészséget mindenkinek 2000-re! elnevezésű programot. Ezt nem sikerült megvalósítani, sőt egyesek szerint az utóbbi fél évszázadban megtorpant az orvoslás fejlődése. Egyetért ezzel?

– Ez a program már akkor is marhaság volt. Az orvoslás azonban fejlődött. Bizonyos mértékű fejlődés tapasztalható az emberiség egészségi állapotában is. Éppen az utolsó ötven-hatvan évben hosszabbodott meg az átlagéletkor. Igen ám, de milyen áron? A magasabb életkort megérő öreg emberek ellátása hiányos, a közérzetük rossz. Ez nem egészséges öregség, hanem betegség. A betegség ugyanis nem csak a testet károsítja. A WHO definíciója szerint az egészség testi-lelki-szociális egyensúly, betegség nélküli állapot. Tehát lehet valaki szomatikusan egészséges, ha éhezik, szorong, valójában már nem egészséges. Ebből az is következik, hogy nem egyedül az orvos felelős mindenért. Ma újra a L’homme machine elképzelés járja: ha valami megbetegszik az emberben, a tévhit szerint kicserélünk egy alkatrészt, és megoldottuk a problémát. Ez azonban nem orvoslás, csak valamiféle egészségügyi szerviz. Nem lehet leegyszerűsíteni az egészségügyet financiális kérdésekre. Megrökönyödve látom a televízióban, hogy az orvoslással kapcsolatban mindig arról van szó, mi mennyibe kerül. Mindenki arról beszél az embereknek, hogy mennyibe kerül egy kórházi ágy. Érdekes módon arról mindenki hallgat, hogy mennyibe kerül egy ágyú vagy puska. Az magától értetődik, hogy kell, senki nem firtatja.

– Ezekben a hónapokban akut egészségügyi kérdés az influenzajárvány. A pandémia, vagyis világjárvány nem új dolog, az emberek oltásellenességének mértéke azonban talán példátlan. Miben gyökerezhet ez?

– Az oltások elutasításának története pontosan olyan régi időre nyúlik vissza, mint maguk az oltások. Ha az orvosok ismernék az orvoslás történetét, akkor nem lenne ez a nagy vita. A XVIII. században az angol Edward Jennerben ötlött fel a vakcináció gondolata, és ő fejlesztette ki az első himlőoltást. Sokan azt tartják, hogy Jenner munkássága több emberéletet mentett meg, mint bárki másé a világon. Ahogy minden orvosi beavatkozásnak, időnként Jenner himlőoltásának is voltak mellékhatásai, azonnal megjelentek hát az ellenzők. Ez a harc azóta is tart, de szerencsére a csatákat rendre az oltáspárti orvosok nyerik, közösen a laikusokkal, akiknek a közreműködése nélkül a vakcináció sem működhet.

– Vannak, akik a kötelező gyermekkori oltásokon alapuló magyar oltási rendszert is eltörölnék.

– Ez is az országok jogi hagyományaiból fakad. Angliában, ahol mindig erős volt az egyéni szabadság eszméje, sohasem sikerült bevezetni a kötelező oltásokat. A kontinentális Európában is nagy harcok dúltak, Bécsben a legnagyobb orvosprofesszorok csaptak össze egymással. Magyarország az első államok között volt, ahol az oltást igen széles körben alkalmazták. Ebben nagy szerepet játszott Rayman János Ádám orvos, aki modernizálta a himlőoltást. A vita tehát régóta tart, de ahol bevezették a kötelező oltásokat, ott teljesen nyilvánvalóvá vált, hogy hatalmas a jelentősége. Hallom, hogy ma is vannak orvosok, akik lebeszélik az embereket az influenzaoltásról. Szerintem ez hiba, és akkor nagyon enyhén fogalmaztam.

2009. december 12.

TOJÁSLABDA

A televíziós közvetítések miatt egyre népszerűbb sportág hazánkban az amerikaifutball, ma már kevesen keverik össze ezt a játékot a rögbivel. Van is mire odafigyelnünk. Az amerikai egyetemi bajnokság egyik legnagyobb sztárja a Temesváron született Meskó Zoltán, aki jövőre talán már a profi ligában, az NFL-ben lép pályára.

Magyarok a touchdownért

A legtöbb hazai sportrajongó számára talán újdonságként hat e sportág, Amerikában azonban már évtizedekkel ezelőtt is szurkoltak magyar származású futballistáknak. Az amerikaifutball-hírekkel foglalkozó NFL.hu honlap gyűjtése alapján választottuk ki közülük a leghíresebbeket.

George Halas Chicagóban született, végigkísérte az NFL történetének első fél évszázadát. Fiatalkorában baseballozott is, a New York Yankeesben is játszott. Később negyven éven keresztül (!) edzette a Chicago Bears csapatot, amellyel hat bajnoki címet szerzett. Az 1940-es döntőben 73:0-ra verték a Washington Redskinset. Ezt a rekordot valószínűleg sosem fogják megdönteni.

Don Shula az NFL történetének legtöbb győzelmet szerzett edzője, ezzel George Halas rekordját döntötte meg. Játékosként a Washington Redskinstől vonult vissza, majd edzette a Detroit Lionst, az Indianapolis Coltsot, de legsikeresebb a Miami Dolphinsnál lett. Ez utóbbi 1972-ben veretlenül lett bajnok, ami soha nem sikerült egyetlen más csapatnak sem.

Larry Csonka legendás futójátékos, legjobb éveit a Don Shula vezette Miami Dolphinsban töltötte. Az 1972-es nagydöntőben őt választották a meccs legértékesebb játékosának. A pályafutása során neki átadott 1997 labda közül mindössze huszonegyet ejtett el.

Joe Namath neve eredetileg Németh volt, és azért változtatta Namathre, mert ezt az amerikaiak nagyjából németnek ejtették ki. Több sportágban is tehetséges volt, az alabamai egyetem csapatával megnyerte a bajnokságot. A New York Jetshez szerződött az NFL-ben, ahol 1969-ben bajnok lett. Kezdő évi fizetése 427 ezer dollár, illetve egy Lincoln Continental autó volt, ami akkor hatalmas juttatásnak számított.

Amerikaifoci-gyorstalpaló

Punt. Az amerikaifutballban a csapatok igyekeznek közelebb vinni a labdát az ellenfél célterületéhez. Egy körben négy próbálkozásból tíz yardot (9,14 métert) kell haladniuk. Ha a negyedik kísérlet után sem sikerül tíz yarddal közelebb vinniük a labdát, át kell adniuk az ellenfélnek, s ezzel igen előnytelen helyzetbe kerülhetnek. Ezért általában a negyedik próbálkozáskor inkább jó messzire elrúgják, hogy a másik csapatnak messziről kelljen indulnia. Ez a felszabadító rúgás a punt, a játékos, aki rúgja, a punter. Fontos tudni, hogy az amerikaifutballban a posztok nagyon élesen elkülönülnek, egy játékos szinte kizárólag csak a saját feladatát látja el, máskor, máshol nem avatkozik a játékba.

Touchdown. Akkor kapja a támadó csapat a legtöbb pontot (hatot), ha beviszi a labdát az ellenfél célterületére. Ez a touchdown, amelyet bár érintésnek lehetne fordítani, a labda földet érésére nincs is szükség, elegendő, ha az alapterület fölötti levegőt súrolja.

Egyetemi futball (college football). Az Egyesült Államokban az egyetemeken, katonai akadémiákon játszott amerikaifutball népszerűsége a professzionális sportéval vetekszik. Valójában a játék az egyetemeken alakult ki a XIX. században, az első feljegyzett mérkőzést 1869. november 6-án játszotta a Rudgers és a Princeton Egyetem egymás ellen (a Rudgers nyert 6:4-re). Szeretik hangsúlyozni, hogy ez két évvel azelőtt volt, hogy Angliában lejátszották volna az első dokumentált rögbimeccset. Rengeteg egyetem van az országban, és szinte mindenhol fociznak. Az iskolákat osztályokba, azon belül főcsoportokba (konferenciákba) sorolják. Az egyetemek hivatalosan nem fizetnek a játékosoknak, a diákok ösztöndíj, tandíjmentesség fejében játszanak.

Draft. Minden egyetemi játékos álma, hogy előbb-utóbb a profi ligában játsszon, hiszen abban van a nagy pénz, a hivatásos csapatok pedig a legtehetségesebb egyetemi játékosokra vadásznak. A gazdag, nagynevű csapatok könnyedén leigazolhatnák a legjobb végzősöket, de így a bajnokság egyoldalúvá válna. Ezért ezt nem tehetik meg, az újoncok közül elsőként az előző évi bajnokságban leghátul kullogó csapatok választhatnak, így fejlesztve játékoskeretüket. A végzősök lefoglalásának ceremóniája a draft, amely valóban árverésre hasonlít. Amerikában csöppet sem meglepő módon a televízió élőben közvetíti az eseményt, a nézők milliói pedig a képernyők előtt izgulnak.

NFL. Az egyetemi amerikaifutball népszerűségét látva a múlt század elején jött létre a hivatásos liga, amelyben a játékosok már nyíltan fizetésért fociztak. Az 1920-ban létrehozott bajnokság két évvel később vette föl a National Football League (nemzeti futball-liga) nevet. A hatvanas évek közepéig két bajnokságot játszottak párhuzamosan az országban, majd ezek összeolvadtak. Jelenleg harminckét csapat vesz részt a bajnokságban; a liga kiegyensúlyozottságát jelzi, hogy közülük huszonöt egyesület volt már valaha bajnok. A játékosok fizetését szabályozzák, egy újonc fizetése legkevesebb 300 ezer dollár (54 millió forint) lehet évente.

Bowl. Az NFL döntője, a Superbowl hagyományosan a legnézettebb sportesemény (sőt a legnézettebb esemény) Amerikában. Bowlnak hívnak ezenkívül sok más rangadó meccset az egyetemi bajnokságban. A csapatok nagy száma miatt nincs országos rájátszás, így objektíven lehetetlen bajnokot hirdetni. Különböző matematikai képletek, szavazások alapján felállítanak egy rangsort a csapatok között, majd a hasonló erősségű csapatok bowlmérkőzéseket játszanak egymással.

Meskó Zoltán

Temesváron született 1986-ban. Az 1989-es romániai fordulatot kiváltó temesvári vérengzés idején többször belőttek a család lakásába. Tizenegy éves korában kaptak a szülei munkavállalási vízumot az Egyesült Államokban, ahol az Ohio állambeli Twinsburgben telepedtek le. Már a gimnáziumban is az ország legjobb rúgójátékosai között tartották számon. Jelenleg a michigani egyetem Wolverines (rozsomákok) becenevű csapatában játszik, eddigi leghosszabb rúgása 68 yard (62 méter) volt.

Mikor találkozott először az amerikaifutballal?

– Temesváron születtem, ott természetesen nem játszottunk amerikaifocit, nem is ismertem igazán ezt a játékot. A családom 1997-ben vándorolt ki Amerikába, akkor tizenegy éves voltam. Rövid ideig New Yorkban éltünk, majd Ohióba költöztünk, és itt telepedtünk le. Az általános iskolában, ahogy a többi gyerek is, többféle sportot űztem, kosárlabdáztam, baseballoztam, amerikaifociztam. A baseballt inkább tavasszal, az amerikaifocit pedig ősszel játszottuk. Hamar kiderült, hogy baseballban nem vagyok olyan jó, az erősségem ugyanis a rúgás, és a hagyományos amerikai sportágak közül csak az amerikaifutballban kell rúgni a labdát. Az is világossá vált előttem, hogy ha igazán sikeres sportoló akarok lenni, akkor egy sportágra kell koncentrálnom, így a gimnáziumban (high school – M. Cs.) már főként az amerikaifocival foglalkoztam.

– Az egyetemre is a futball révén jutott be?

– Tizenkettedik osztályos koromban sok futballedzőtáborba elmentem, amelyeket különböző egyetemek szerveztek. Ezek azért fontosak, mert itt választják ki az edzők, hogy a gimnáziumban sikeres játékosok közül kiknek ajánlanak fel sportösztöndíjat az egyetemre. Valószínűleg jól teljesítettem, és a testalkatomat is alkalmasnak ítélték. Kétszázöt centiméter magas voltam, a testsúlyom pedig százöt kilogramm, ilyen adottságokkal pedig jó messzire el lehet rúgni a tojáslabdát.

– Az ön posztja az amerikaifutballban: punter. Ez az a játékos, aki a felszabadító rúgásokat, a puntokat rúgja. Miért nem rúg például mezőnygólokat is?

– Korán kiderült, hogy a földön lévő labdákat nem tudom olyan jól elrúgni, főként azért, mert negyvennyolcas lábam van. A puntrúgásnál ezzel szemben dobják nekem a labdát, amelyet elkapok, majd feldobva a levegőben rúgom el. Ezt a rúgást teljesen más technikával kell végrehajtani, mint például a kapura rúgást, másfajta adottságok szükségesek hozzá.

– Az amerikaifutball-csapatokon belül a rúgójátékosokat sokszor nem fogadják be a csapattársaik maguk közé, esetenként le is nézik őket. Önnel szemben is így viselkednek?

– Igen, ez létező jelenség, a többi játékos gyakran úgy gondolja, hogy a punter nem végez túl fontos és értékes munkát. Szerencsére én nem érzékelem ezt magammal szemben, barátságos, társasági alkat vagyok, nem érzem magamat kívülállónak a csapaton belül. Az edzések során azonban tényleg külön gyakorolok a többiektől. Általában húsz percet együtt edzünk, aztán én elvonulok a rúgást gyakorolni, ők pedig az ütközéseket, passzokat próbálgatják. Az edzés végére aztán újra együtt vagyunk.

– Miért éppen a michigani egyetemre szerződött?

– A Michiganben szervezett tábor volt az utolsó, ahova elmentem. Ott különösen jó sportösztöndíjat ajánlottak, viszont azt mondták, hogy azonnal kell döntenem. Elfogadtam az ajánlatukat, bár később több más egyetemről, például a dél-kaliforniairól és az ohiói állami egyetemről is hívtak az edzők, és csábítottak a saját csapatukhoz. Ez utóbbi azért lett volna kedves a számomra, mert Ohióban élünk, a gimnáziumban is ott játszottam, de a michigani program sokkal előnyösebb volt.

– A sikeres egyetemista sportolókról azt tartják, hogy igazából senki sem várja el tőlük a tanulást, a sportdicsőség miatt elnézőek velük szemben a tanárok. Valóban így van?

– Én pénzügyi és marketing szakon, bachelor szinten már elvégeztem az egyetemet. Minthogy ohiói vagyok, és Michiganben, egy másik szövetségi államban jártam egyetemre, nagyon sok tandíjat, évente negyvenötezer dollárt kellett volna fizetnem. Ezért nagyon sokat segített, hogy a futball révén sportösztöndíjat kaptam. Egyébként minden egyetem nyolcvanöt embernek adhat sportösztöndíjat. Természetesen e segítség fejében el is várják, hogy nagyon komolyan vegyük a futballt, rengeteg edzés van. Naponta általában déltől este hét, néha nyolc óráig tartanak az edzések, és a felkészülés nem csak az edzésből áll. A testgyakorláson kívül sokszor videóról nézzük ellenfeleink játékát vagy a sajátunkat, és a stratégiáról beszélünk. Az amerikaifutballban ugyanis központi helyet foglal el a stratégia, a támadó- és a védőformációk elsajátítása. Emellett kellett előadásokra járnom és tanulnom az egyetemen. Az egyetem elvégzése és az edzések sok áldozatot kívánnak, alig volt szabad időm.

– Az amerikai egyetemi futballbajnokság lebonyolítási rendszere meglehetősen bonyolult, nehéz egyértelműen kijelenteni, hogy melyik csapat lett a bajnok. Hogy érzi, milyen volt az idei szezon?

– A Michigan a Big Ten elnevezésű főcsoportban indul a bajnokságon belül, és mi tagadás, ez az évad nem sikerült igazán jól számunkra. Az elmúlt években azonban a Michigan rendre az ország öt legjobb egyeteme között végzett az első osztályban induló több mint száz csapat közül. Az idei szezonban az utolsó meccsünkön dőlt el, hogy sajnos nem játszhatunk bowlmérkőzést, amely egyfajta döntőnek is felfogható, bár több ilyet is játszanak.

– Végzős az egyetemen, jövőre már nem játszhat a michigani csapatban. Hogyan tovább?

– Már az idény utolsó meccse után (ahol a Michigan 21:10-re kikapott az ohiói egyetem csapatától, így számukra befejeződött az idény – M. Cs.) megkezdtem a következő, profi szintre való felkészülést. Néhány hét múlva, január 30-án játszom a Senior Bowl „all star” mérkőzésen Alabamában, ahová a legjobb végzős játékosokat hívják meg minden évben.

– Megkeresték már profi csapatoktól, hogy jövőre játsszon náluk?

– Még nincsen szerződésem, de természetesen az ügynököm megtesz mindent, hogy a lehető legjobb ajánlatot kapjam. Az idén áprilisban benevezek az NFL-draftra, amely egyfajta játékosárverés, az egyetemi játékosok ott kerülhetnek be a profi csapatokba. Persze nem számíthatok arra, hogy én leszek a legkapósabb játékos a drafton.

– Melyik csapatban játszana, ha lehetősége lenne választani?

– Igazából bármelyik NFL-csapat ajánlatát örömmel elfogadnám, hiszen még a legkedvezőtlenebb ajánlat is sokkal jobb annál, mint ha nem kerülök be a ligába. Ha mégis választhatnék, a New York Giantsben játszanék a legszívesebben. New York a világ pénzügyi fővárosa, ha ott sikerülne játszanom és kapcsolatokat teremtenem, abból a későbbiek során is profitálhatnék.

2010. január 9.

EGY CSOKOR KOSBOR

A botanikus kertek a kivesző növényfajok utolsó menedékei, mondja Isépy István botanikus, a budapesti Füvészkert volt igazgatója. Korábban e parkok legfőképp az egzotikus növények kiállításának színhelyei voltak, ám mára tudományos szerepük felértékelődött. Így az ELTE botanikus kertje korántsem csak Nemecsek Ernő megfázásának helyszíneként érdekes.

Isépy István

botanikus 1942-ben született Budapesten. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen végzett 1966-ban. Az ELTE botanikus kertjének (a Füvészkert) igazgatója volt 1982 és 2005 között. Fő kutatási területe az ország növénytársulásainak (a Vértes erdőtársulásainak és a középhegységek sziklagyepeinek) vizsgálata. Az egyetemen biogeográfia, botanikus kerti növényismeret és a magashegységek növényvilága tárgyakat oktat a hallgatóknak. Ismeretterjesztő könyvei: Gyógynövények, Séta a Füvészkertben, A Vértes természeti értékei.

Ön alapvetően biológus akart lenni, vagy már kezdetben is tudta, hogy a botanika érdekli igazán?

– Érdekes módon mindig a növények érdekeltek. A Füvészkerttel már az egyetem előtt kapcsolatba kerültem. Harmadik gimnázium után, nyáron itt végeztem nyári munkát. Az akkori igazgató, a magyar növényrendszertant megújító Soó Rezső professzor megengedte, hogy néhány hétig a kertben dolgozzak, persze nem pénzért, mert – mint mondta – a diákok nyáron „itt csak úgy szoktak dolgozni”. Természetesen örömmel éltem a lehetőséggel, bár eléggé kínos volt az osztálytársak előtt. Abban az időben a vagonkirakás és hasonló munkák voltak divatban, és amikor megkérdezték, hol dolgozom, majd azt is, hogy mennyit keresek, nehéz volt kinevetés nélkül megúszni. Soó professzor a magyar középhegység sztyepprétjeit, sziklagyepeit bemutató gyűjtemény gyomlálását bízta rám, így aztán növényismeretből hamar vizsgáznom kellett. A növények többségét magyar néven meg tudtam nevezni, de ez a professzort nem igazán nyűgözte le. Ma is emlékszem jellegzetes hangjára, amint azt mondja: „Hát lehet, hogy ezt magyarul macskafarkú veronikának hívják, de jegyezze meg, hogy ennek az igazi neve Veronica spicata!” Ő adott témát szakdolgozatomhoz is a Kelet-Vértes növénytársulásainak témaköréből. A már beköttetés előtt álló dolgozattal azonban a lehető legrosszabb pillanatban kerestem fel. Soó professzor ugyanis többször fenyegette azzal feletteseit, hogy lemond, ha valami nem akaratának megfelelően történik. Szerencsétlenségemre éppen néhány órával érkezésem előtt kapta meg a levelet arról, hogy az utolsó lemondását elfogadták.

– Soó itt lakott a Füvészkert központi épületében?

– Igen, a kert ideköltözésétől, 1849-től egészen az utóbbi évekig az volt a szokás, hogy a kert igazgatója itt fönn lakott. Én is itt laktam. A botanikus kert pálmaháza 1944-től bombatámadás nyomán húsz éven át romokban hevert. 1964–65-ben történt felújítása során kiegészítették ezt egy épülettel, mely a kert herbáriumának, könyvtárának és kutatólaboratóriumainak is helyt adott. Soó professzor a laboratóriumhoz egy státust is kiharcolt. Igaz, hogy a szakdolgozatom iránt nem mutatott érdeklődést 1966-ban, amikor elvégeztem az egyetemet, de állást adott.

– Mi a szerepük a botanikus kerteknek a növénytani kutatásokban?

– A botanikus kertek a természettudományok oktatásának csíráját jelentették az egyetemek orvostudományi karán. Az első füvészkerteket a XVI. század közepe táján az orvosképzést segítendő hozták létre. Az orvostanhallgatók és a gyógyszerészek e kertekben megismerkedhettek a gyógynövényekkel. A mi egyetemünk botanikus kertje is hasonló céllal jött létre 1771-ben, miután két évvel korábban megalakult az orvosi kar. Mai szemmel már igencsak furcsa, hogy a botanikus kert első két igazgatója is az orvosi kar vegytani és botanikai profeszszora volt (a második igazgató a magyar természettudományok egyik leghíresebb polihisztora, Kitaibel Pál). A botanikus kertek szerepe a XVIII. században kezdett megváltozni. A gyarmati kereskedelem kiterjedésével és Carl von Linné növényrendszerező munkájának köszönhetően tódulni kezdtek Európába az addig ismeretlen egzotikus növények. Az új növényfajok száma megsokszorozódott, a botanikus kertek pedig elkezdtek trópusi növények tartásával is foglalkozni. Ezzel kialakultak a rendszertani kertek, amelyekben a fajokat a Linné megalkotta rendszertani csoportok szerint ültették ki. Az új növényfajok megismerésének csúcsa a XIX. századra esett, amikor nem volt ritka, hogy egy sikeres gyűjtőútról hazatérő botanikus több ezer új fajt is le tudott írni. A XX. századra aztán, részben a világháborúk hatására, részben az ismeretlen területek csökkenése miatt, visszaesett az új felfedezések száma.

– Sokan csak A Pál utcai fiúkból ismerik a Füvészkertet, személyesen sosem jártak itt. Mennyire reális a kert ábrázolása a regényben?

– Molnár Ferenc fiatalon sokat járt ide, a regényben pedig úgy írta le a kertet, ahogy azt gyerekkorából ismerte, a tóval, a szigettel, a kis híddal. A könyv megjelenésének idején azonban a kert nagy részét már beépítették.

– Beépítették a kert nagy részét? De hiszen most is létezik.

– Amit most látunk, az az eredeti parknak csak a harmada. Eredetileg a bejárat a jelenlegi metróállomásnál, az Üllői út és a Szigony utca sarkánál volt. A Festetics család birtokát 1847-ben vásárolta meg az egyetem. Az épületet, ahol most ülünk, 1802-ben Pollack Mihály tervei alapján építették, és eredetileg vadászkastély volt. A főváros nagyarányú fejlődése idején, a XIX–XX. század fordulóján építették be a kert nagyobbik részét klinikákkal. Ekkor zsugorodott a Füvészkert a mai méretére.

– Az eltűnő fajok megőrzésében valóban segítenek a botanikus kertek, vagy csak néhány egyed túlélését biztosíthatják egyféle múzeumként?

– A természetvédelmi gondolkodásban hatalmas változás ment végbe egyetemi hallgató korom óta. A növényrendszertani terepgyakorlatokon, amikor először életünkben kosboros (orchideás) réteken járhattunk Ócsa és Dabas környékén, mindannyian marékszámra szedtük csokorba a virágokat. Ez a tanárokat sem zavarta, hiszen alig néhány védett növényfaj volt akkor Magyarországon, például a szúrós csodabogyó és a Volga menti hérics (mai nevén erdélyi hérics). A XX. század utolsó harmadában azonban a tudományos világ rádöbbent a növény- és állatfajok kihalásának katasztrofális felgyorsulására. Jelenleg a földön ismert 270 ezerből több mint harmincezer növényfaj van végveszélyben. A flórakutatás újra az érdeklődés központjába került. A szemléletváltás a botanikus kertekre is hatott, így e kertek az ismeretterjesztés mellett az úgynevezett ex situ (élőhelyből kiemelt – M. Cs.) konzerváció fontos intézményei lettek. Különösen azokban az esetekben, mintegy utolsó lehetőségként, amikor az élőhelyen való, in situ megőrzés az élőhely teljes pusztulása, esetleg vélt gazdasági érdekből történő elpusztítása miatt lehetetlen. A természetes élőhelyre való visszatelepítés is gyakran cél, ez azonban egyáltalán nem egyszerű dolog. Az eredeti élőhelyre kiültetett palánták öntözése például alig megoldható, főként ha egy lakott területtől, természetes vízforrástól távol eső helyről van szó. Kérdéses az is, hogy hány egyed tükrözi megfelelő módon a faj fennmaradásához szükséges mértékben a populáció genetikai sokféleségét. A botanikus kertben őrzött gyűjtemény a növénytani kutatásokhoz mindenesetre alkalmas alapanyagot szolgáltat. Húsz éve találta meg például az addig kiveszettnek hitt lisztes kankalint a Káli-medencében egyetemünk egy akkori biológushallgatója (aki ma már a pécsi egyetem növénytani tanszékének vezetője). Megmutatta nekem is, s én pedig három-négy tövet elhoztam ide, a kertbe. Azoknak a növényeknek a leszármazottai ma is itt nőnek, és most tervezzük a genetikai vizsgálatukat. Vajon a belterjes szaporításukkal megváltozott-e életrevalóságuk, hogyan segíthet egy botanikus kert egy-egy faj megőrzésében?

– Végeztek magyar botanikusok is gyűjtőmunkát a trópusokon?

– Magyarország sajátos politikai helyzete miatt a múlt század hatvanas éveitől kezdődően jutottak csak ki magyar botanikusok a trópusokra, elsősorban az akkoriban „gyarmati sorból felszabadult baráti országoknak” nevezett államokba: Kubába, Tanzániába, Ghánába, Vietnamba. Ezekbe egy fokkal könnyebb volt kijutni, kivéve a Szovjetuniót, ahová talán a legnehezebb. Az első külföldi utazásaim a Magas-Tátrába, majd Bulgáriába vezettek. A botanika, a növényföldrajz egyetemi oktatásában semmi sem tudja elérni azt a hatást, amit a messzi tájak személyes bejárása biztosíthat. Ezért vittem 1990 és 2004 között tíz alkalommal a biológushallgatókat egyhetes kirándulásokra a Keleti-Alpokba, a Keleti- és Déli-Kárpátokba. S ezért volt különösen nagy jelentősége a még ugyancsak nehézkesen lebonyolítható külföldi utazások idején, hogy egyetemünk növényrendszertani tanszékének professzora, Simon Tibor kapott egy megkeresést, miszerint körbe kellene vezetni Magyarországon egy húszfős üzbég csoportot. Ő kapott az alkalmon, és elintézte, hogy ha ők jöhetnek ide, akkor mi is mehessünk oda. Így majdnem húsz éven keresztül, 1971-től a Szovjetunió utolsó éveiig (1988-ig, utána ugyanis kezdett nagyon zűrös lenni a kinti légkör) minden évben kint jártak hallgatóink csereutazásokon Üzbegisztánban, Taskentben és környékén, a Tien-san hegységben.

– Miben volt más az ottani és a hazai növényzet?

– Mindenkinek hatalmas újdonság volt. Hiába éreztük magunkat többé-kevésbé otthonosan a magyar vegetáció típusaiban, ott teljesen idegen területen találtuk magunkat. A tájegység a közép-ázsiai Kara-kum és Kizil-kum sivatag és a Tien-san hegység határán fekszik. Anynyira kontinentális arrafelé az éghajlat, hogy a lomboserdő-öv gyakorlatilag hiányzik vagy csak foltokban található meg. Az ember a hegyen fölfelé kapaszkodva a sivatagból a sztyeppövbe megy át. Az erdők hiányában természetesen szerepet játszik az is, hogy az ottani népek már évezredek óta irtották a fákat. Mozaikos erdőfoltokat mindössze a csapadékosabb hegyoldalakon lehet találni, ezeket a helyiek gyümölcsös erdőknek nevezik. Ez jogos is, hiszen a diónak, a mandulaféléknek, az almának és a körtének az őshazája e területre esik. Ha továbbhaladunk fölfelé a hegyekben, ezerötszáz–kétezer méteres magasságban a borókás erdők következnek, amelyek ugyancsak inkább az erdős sztyeppre hasonlítanak. Ezek különlegességei a sokéves, fányi méretű ernyős virágzatú növények. Talán még érdekesebb egy két-három méteres magasságúra növő liliomfaj, a korbácsliliom, amelynek hatalmas, gyertyaszerű virágzati tengelyén rengeteg virág sorakozik. A borókás fölött már a havasi gyep következik, szinte minden átmenet nélkül. Május végén ebben a magasságban virágoznak a tulipánok, legalább tíz fajuknak itt van az őshazája. A vadon élő tulipánfélék elterjedésének nyugati határát egyébként a Duna déli áttörésénél, a Vaskapunál találjuk. Ott honos a Tulipa hungarica, az al-dunai tulipán.

– A helyi botanikusok hogyan fogadták önöket?

– Az ottani egyetem botanika tanszékének vezetője és munkatársai különösen szívélyesek voltak csoportunkkal. A professzor, az üzbég flóra kiváló ismerője személyesen gondoskodott arról, hogy a sivatagtól a háromezer méteres gerincig, utunk végcéljáig minden növényt megismerjünk. A barátság elmélyítésén azonban igen speciális módon is fáradozott. Az ötnapos hegyi túrára féltve őrzött titokzatos csomagként egy nagy műanyag kanna került a kocsijába, majd az egyik teherhordó ló nyergébe. A laboratóriumból származó tiszta, 96 százalékos alkohol volt benne. Fölösleges terheket ne cipeljünk – gondolhatta –, a kívánt hígításhoz ott a kristálytiszta patakvíz! S mivel a tanszék mozlim üzbég munkatársait hitük törvényei akadályozták az így elkészített ital fogyasztásában, a professzor úrnak csak a magyar csoport vezetői tudtak segíteni. Így aztán a tudományban való elmélyedés mellett a jókedv is biztosítva volt.

– Az évtizedekkel ezelőtt aktív professzorok, Soó Rezső vagy Simon Tibor nevét még ma is szinte mindenki ismeri az egyetemen. Az oktatók és a hallgatók közötti viszony azóta azonban átalakult. Ez pusztán a korábbihoz képest sokszorosára növelt hallgatói létszám miatt van így?

– A tanszékvezető professzorokhoz való viszonyunkat annak idején elsősorban a viselkedésmódjuk, rigolyáik, előadásaik érdekessége, a vizsgáiktól való tartás (pontosabban félelem) és a szakmai hírük nyomán kialakult tekintélytisztelet határozta meg. Amikor egy professzor végigvonult a folyosón, megállt a levegő, a hallgatók pedig többnyire hangtalanul várták a jelenség elmúlását. Ma az is előfordulhat, hogy a diák fel sem ismeri, hogy épp valamelyik tantárgyának professzora ment el mellette. Ezen nem is lehet csodálkozni, hiszen az óralátogatás nem kötelező. Ugyanakkor az is igaz, hogy akik rendszeres látogatói az egyetemnek, azok sokkal közvetlenebb kapcsolatban vannak tanáraikkal, mint az évtizedekkel korábbiak.

2010. február 27.

DÓZSA-FÉLE HÁLÓZAT

Rendkívül sikeresen előre jelezhető az emberi viselkedés matematikai módszerekkel, ha tetszik, meg tudjuk jósolni a jövőt, állítja legújabb, Villanások című könyvében Barabási Albert László. A világ egyik

leghíresebb hálózatkutatója szerint arra kevés esély van, hogy a már külföldre szerződött magyar kutatókat hazacsábítsuk, inkább a fiatalokat kellene meggyőzni a maradásról.

Barabási Albert László

az erdélyi Karcfalván született 1967-ben. Bukarestben kezdte fizikusi tanulmányait, majd 1989-ben Magyarországra menekült, és Budapesten diplomázott. A Bostoni Egyetemen szerzett doktorátust, majd a Notre Dame Egyetemen dolgozott, ahol harminckét éves korában a legfiatalabb professzorrá nevezték ki. Jelenleg a Northeastern Egyetem és a Harvard Egyetem munkatársa. Szakterülete a komplex hálózatok vizsgálata. Magyarul olvasható népszerű könyvei: Behálózva (Helikon, 2008) és Villanások (Nyitott Könyvműhely, 2010).

Nem a szakmai, sem a laikus érdeklődők körében nem csökkent a hálózatkutatás népszerűsége. Vajon nem több ez tudományos divatnál, vagy valóban mélyreható felfedezések történnek napjainkban?

– Tudományos divatok mindig vannak, de mondhatjuk-e azt például, hogy a negyvenes években divatja volt a kvantummechanikának? Sokkal inkább arra az időszakra estek a kvantummechanika alapvető felfedezései. Tíz évvel ezelőtt áttörés történt a hálózatok vizsgálatában. Bár hálózatok mindig léteztek, most jutottunk hozzá azokhoz az adatokhoz, amelyek elengedhetetlenek a feltérképezésükhöz. A technika eljutott arra a szintre, hogy konkrét adataink vannak a világháló, a mobiltelefon-hálózatok felépítéséről, a biológusok pedig feltérképezhetik a gének hálózatát. Rájöttünk, hogy nagyon hasonlóak a különböző hálózatok alapvető jellegzetességei, tehát nem véletlenszerűen, hanem belső törvényszerűségeknek engedelmeskedve jönnek létre és fejlődnek tovább. Miután megjelentek a hálózatok feltérképezésére alkalmas matematikai, számítástechnikai eszközök, a legkülönfélébb tudományterületek kutatói, szociológusok, közgazdászok fedezik fel a saját hálózataikat, amelyek korábban is ott voltak, csak nem tudtak mit kezdeni velük.

– Miért hasonló az egymástól látszólag független hálózatok felépítése?

– Minden háló növekedési folyamat eredményeképpen jön létre. Egy új csomópont valószínűleg egy nem túl rég beépült csomóponthoz kapcsolódik és nem a háló legrégebbi csomópontjához. Ez a folyamat szigorúan meghatározza, hogy milyen hálózatok jöhetnek létre, működjenek azok a világ bármely szegletében.

– Előző, Behálózva című könyvének fülszövegében az áll, hogy kötelező olvasmány volt a 2004-es amerikai elnökválasztási kampányban. Ezt hogy értsük?

– A 2008-as Obama-kampány sikeréhez alapvetően hozzájárult az internet. Nem ő volt azonban az első, aki e stratégiával próbálkozott. Egy ciklussal korábban Howard Dean építette ki az internetes közösségi rendszer alapjait. Howard Dean a Demokrata Párt elnökjelöltségéért indult, s végül vesztett John Kerryvel szemben. Az internet használata akkoriban forradalminak számított, de kissé megelőzte a korát. A Facebook még csak a Harvard Egyetem belső hálózataként működött. Miután Dean kampánya összeomlott (az iowai előválasztás után a színpadra állva horrorisztikus sikolyra ragadtatta magát, ami elrettentette a választókat – M. Cs.), a Wired magazin riportot írt az internetes kampányról, és ott szerepelt, hogy a könyvemet szinte kötelező olvasmányként forgatták Dean stratégái.

Villanások című könyvében az emberi magatartás kiszámíthatóságával foglalkozik két kerettörténet segítségével. Az egyik egy Amerikában élő, terrorizmussal gyanúsított férfi története, a másik a középkori Magyarországon játszódik. Hogyan figyelt föl a Dózsa-féle parasztfelkelésre?

– Ha manapság figyelemmel kísérjük az internethasználatot, a bankkártyák, mobiltelefonok, banki átutalások forgalmát, szinte percnyi pontossággal követhető a nyugati civilizációban élő emberek élete, és ezáltal a társadalom komplex rendszere is vizsgálhatóvá válik. Ez a kutató szempontjából érdekes, másrészt viszont ijesztő is. A társadalmi rendszer várható viselkedése azonban bizonyos mértékig már a középkorban is előre jelezhető lehetett. Az alapvető kérdés az, hogy az emberek egyéni viselkedése alapján meg tudjuk-e jósolni a társadalmi eseményeket. Az 1514-ben lejátszódott valós történelmi eseménysor elején Telegdi István földbirtokos arról próbálja meggyőzni a királyt, hogy ne vegyen részt a keresztes hadjáratban, és levezeti a királynak a Dózsa-féle parasztfelkelés várható eseményeinek sorát. A későbbiekben azt vizsgáljuk, hogy milyen ismeretek alapján adhatta ezt a jóslatot, és a rendelkezésére álló tudás elegendő volt-e akár még pontosabb előrejelzésre is.

– A másik, a terrorista szál, gondolom, sokak érdeklődését felkeltette. Elárulná, hogy milyen gyakran keresik az amerikai belbiztonsági minisztériumból?

– Minden ilyen megkeresésre azt válaszolom, hogy csak akkor megyek el beszélgetni velük, ha másnap mindent, amit hallottam, megírhatom a The New York Timesban. Általában itt véget szokott érni a beszélgetés. Nem akarom részekre osztani az agyamat, és az egyik részbe a nyilvános ismereteket, a másikba a titkokat elraktározni.

– Visszatérve a hálózatkutatásra, ha a világ pénzügyi elemzői olvasták volna a műveit, megelőzhető lett volna a globális gazdasági hálózat összeomlása?

– Nem mennék el odáig, hogy megelőzhető lett volna, de sok hálózatkutató előre jelezte. Közöttük Kondor Imre fizikus már évek óta mondta nekem, hogy a bankok annyira függenek egymástól, hogy az egyik összeomlása a rendszer összeomlását fogja eredményezni. Sokat járt Európában és Amerikában is, és arról győzködte a döntéshozókat, hogy tegyék nyilvánossá a bankok közötti pénzügyi kapcsolatokat. Így az adatok segítségével modellezhetővé vált volna a rendszer, és fel lehetett volna mérni a benne rejlő kockázatot. A válság kirobbanásakor úgy tűnt, hogy a banki hálózat alapvetően átrendeződik. A bankok közötti bizalmi kapcsolatok megszakadtak, és csak az amerikai kormányban bízott mindenki, így úgynevezett egy központú háló jött létre.

– Azóta létrejöttek új kapcsolatok a bankok között?

– Igen, kezd újra kialakulni a több központú hálózat.

– Különbözik ez az új háló a régitől?

– Nem, semmiben sem különbözik. Az még kérdéses, hogy átláthatóbb lesz-e most a hálózat, mint korábban, de a rendszer alapvetően nem változott. A törvénykezés az aktuális válság okait igyekszik megszüntetni, a következő válságok így más okból fognak kitörni.

– A pénzügyi válságról az utóbbi napokban furcsamód kevesebb szó esett, mint egy másik hatalmas hálózat, a Facebook internetes közösségi oldal adatkezelési gyakorlatáról. Kiderült, hogy szemérmetlenül kiszolgáltatja a felhasználók személyes adatait a hirdetőknek…

– Ezen ön meglepődött? A hálózatok léte önmagában se nem jó, se nem rossz, a hasznosságuk a céljainktól függ. A társadalmi szerződés dönti el, hogy egy vívmány, például a Facebook előnyei vagy hátrányai a jelentősebbek, így működhet-e vagy sem. Bárki dönthet úgy, hogy nem vesz részt a Facebook hálózatában. A társadalom ellenőrző funkciója épp most látszik, amikor a Facebook megszigorította az adatkezelési beállítások lehetőségeit.

– Erdélyben született, majd Bukarestben, a forradalom után Budapesten járt egyetemre, a doktorátust pedig már Amerikában szerezte meg. Miben különbözött alapvetően a romániai, a magyar és az amerikai tudományos közeg?

– Bukarestben nagyon jó volt az első három egyetemi évben folytatott alapképzés, de a következő, kutatási szint már igen gyenge volt. Budapesten, Vicsek Tamás csoportjában remek tudományos munka folyt. Akkor úgy éreztem, hogy nincs értelme külföldre mennem, hiszen Budapesten is világszínvonalú kutatásban vettem részt. Amikor ennek ellenére kikerültem Amerikába, rádöbbentem, hogy a budapesti kutatási témán kívül sok olyan terület van, amelyre nem volt Magyarországról rálátásom, hiszen ebből a szempontból meglehetősen véges a magyar tudományos közösség. Az amerikai tudományos rendszer rendkívül rugalmas. A kutatási témák, a feltett kérdések gyorsan változnak, a rendszer pedig képes követni a változást.

– Magyarországon lett volna esélye harmincas évei elején megszerezni a legmagasabb professzori rangot?

– Európában ekkor még tanársegéd lettem volna. Itt ugyanis akkor léptetik elő az embereket, amikor már eleget ültek alacsonyabb pozícióban, és elérték a szükségesnek tartott kort a továbblépésre. Ez Amerikában fel sem merül. Ha valakinek megfelelő eredményei vannak, évente előléptethetik, akár kettesével számolva a lépcsőfokokat. Magyarországon nem mondhatja a tanszékvezető az embernek, hogy „nagyon jó, amit csinálsz, holnaptól professzor leszel”. Ez az opció egyszerűen hiányzik a rendszerből.

– Manapság gyakran hangoztatják, hogy haza kell csábítani a külföldön alkotó kutatókat. Ön mit kérne azért, hogy hazajöjjön?

– Inkább a fiatal generációt kell meggyőzni arról, hogy ne menjen el. A hazacsábítás esélyei sok körülménytől függenek, ezt kevéssé tartom kivihetőnek. A kezdő kutatók tapasztalatom szerint viszont egyre inkább Magyarországon akarnak maradni. Míg tíz évvel ezelőtt sok erdélyi és magyarországi magyar hallgatóm volt Amerikában, ma már alig jelentkeznek, pedig sokukat fölvennék. Szerintem ez jó hír Magyarország szempontjából, hiszen ők inkább itthon akarnak doktorálni és állást találni a kutatóintézetekben.

2010. június 5.

SZENTJÁNOSBOGARAK

„A totonák indiánok között járva mindig úgy éreztem, hogy bár nyugati mércével szegény, mégis boldog emberekkel találkoztam ott” – vallja Kézdi Nagy Géza kultúrantropológus, aki negyed százada kutatja Mexikó e kevéssé ismert népcsoportjának életét.

Kézdi Nagy Géza

1958-ban született, kulturális antropológus, régész, néprajzkutató. 1990 óta tanít az ELTE kulturális antropológia szakán. Részt vett a szak és a tanszék megalapításában Boglár Lajossal és másokkal együtt. A Szimbiózis Kulturális Antropológiai Alapítvány kuratóriumi elnöke. Terepmunkáit Mexikóban, Kelet-Afrikában, Indiában és Erdélyben végezte. Szerkesztőként jegyzett kötete A magyar kulturális antropológia története (Nyitott Könyvműhely, 2008). Várhatóan ősszel jelenik meg a mexikói kutatásait összefoglaló Totonákok – A három szív népe című könyve. Két dokumentumfilmet is forgatott Mexikóban: A totonákok és a Meszticek Mexikóban címűt.

Miért éppen a mexikói totonák népet kezdték tanulmányozni? A maják például sokkal népszerűbbek.

– A nyolcvanas évek közepén csak néhány latin-amerikai országba tudtunk államközi ösztöndíjra pályázni. Mexikón kívül Kubába, Argentínába, Panamába mehettünk volna, de a mexikói kapcsolat működött a legjobban. Az indiánregények hatására már gyermekkoromban eldöntöttem, hogy régész akarok lenni, az indiánokat akarom tanulmányozni. Természetesen a közép-amerikai indiánok sokban különböznek az észak-amerikai prérin élt társaiktól, de mégiscsak indiánok. Azt találtuk ki, hogy a lehető legteljesebb formában vizsgáljuk meg a Mexikó Veracruz és Puebla államában élő totonák nép életét. Jött velünk régész, kulturális ökológus, néprajzkutató, meteorológus, még agrármérnök is, aki növények felhasználását tanulmányozta, szóval csapatmunka volt az expedíció. Kontinuus, hosszú ideje megszakítás nélkül lakott települést akartunk találni, ezért nagy felfedezőutat tettünk a vidéken, és azóta négyszer tértünk oda vissza.

– Miért hívják a totonákokat a három szív népének?

– A toto naco három szívet jelent. A kutatásaink alapján azt valószínűsítjük, hogy ezzel ők a három nyelvjárásukra és a három központjukra utalnak, a totonákok ugyanis sosem éltek olyan központosított királyságban, mint a maják. Egyesek szerint a három szív az emberáldozatok kivágott szívére utal, de kétséges, hogy a totonákok is bemutattak volna emberáldozatokat az aztékokhoz hasonlóan. A spanyol krónikák erről szóló fejezetei nem elfogulatlanok, hiszen utólag igazolni kívánták az indiánok mint barbárok leigázását.

– A tanulmányozott emberek hogyan viszonyulnak az antropológushoz? Nem zavarja őket, hogy valaki minden mozdulatukat követi?

– A falu, amelyet először vizsgáltunk, el volt zárva a külvilágtól, szinte nem is találkoztak előttünk fehér emberrel az ott lakók. Félúton lehet a veracruzi öböl és a pueblai hegyvidék között, szakadékoktól övezve, két gyalogösvény vezetett csak oda. Bár szemüveges és szakállas vagyok, de igyekeztünk a helyi viseletnek megfelelően öltözködni. Az antropológiában fontos, hogy beilleszkedjünk a vizsgált emberek közé, elfogadtassuk magunkat, és ne mi legyünk a feltűnők. Az elején alig engedték magukat fényképezni. A nők azt hitték, hogy a fényképezőgépen keresztül meztelenül látjuk őket, képesek voltak a fejükön a tízliteres vödörrel felrohanni a hegyre, ha meglátták a kezünkben a gépet. Ez később oldódott, ahogy összebarátkoztunk a családfőkkel. Utána, amikor az asszonyok megijedtek a fényképezőgéptől, a családfő lehordta őket, és nem volt több ellenvetésük. A végén már csak üresen kattogtattunk a géppel, mert fölállították az összes gyereküket, akár az orgonasípokat, és mindegyiküket le akarták fotóztatni.

– Hogyan kommunikáltak az indiánokkal?

– Kezdetben csak spanyolul beszéltünk. Nem ismertük a totonák nyelvet, így hasznos volt, hogy a gyerekek megtanulnak spanyolul az iskolában. Kötelező iskolába járni ott is, csak nem mindig tudják ezt ellenőrizni. Betakarítás idején az iskolaigazgató hiába hirdette hangszórókon keresztül, hogy a gyerekek menjenek iskolába, olyankor minden munkáskézre szükség van, így a tanulás szünetel. Az idősebb lányok az édesanyjuknak segítenek a háznál, ők keveset járnak iskolába, a fiúk viszont igen. Ők ugyanis részt vesznek a termelt kávé eladásában, így fontos, hogy tudjanak számolni, és megtanuljanak spanyolul, nehogy becsapják őket a kereskedők. Amikor interjút akartunk készíteni egy idős nénivel, az unokájával mentünk el hozzá, aki fordította totonákra, amit kérdeztünk. A néni által elmondottakat aztán este a kocsmában a falu tanára viszszafordította spanyolra, miután fizettünk neki pár kupica pálinkát. Pontosabban csak utólag fizettünk, mert igen hamar megárt nekik az alkohol. Később kétnyelvű szótárat szerkesztettünk, és mi is megpróbáltunk totonákul beszélni az emberekkel.

– Latin-Amerika a világ legkatolikusabb vidéke. Hogyan fér meg egymással a kereszténység és az indiánok eredeti hite?

– Ha az utcán a vallásáról kérdeztünk egy totonák indiánt, kivétel nélkül mindegyik azt felelte, hogy római katolikus. Minden faluban van templom (bár a pap a hegyi környezet miatt nem mindig jut el mindenhova), de emellett a hagyományos vallásukat is gyakorolják. A templomok nyitva állnak, az indiánok egész nap jöhetnek-mehetnek. A latin-amerikai egyházra is a nyíltság jellemző. Bizonyos szokásokat pogánynak tekintenek, ám sok más fölött szemet hunynak, így tudják megtartani, sőt növelni a hívek számát. A guadalupei szűz képét, aki egy mexikói indiánnak jelent meg 1531. december 12-én, vagy Szent András képmását gyakran körbehordozzák a faluban, aztán valaki hazaviszi, és vendégül látja egy hétig. Minden december 12-étől néhány nap alatt nyolcmillió hívő mássza meg térdepelve a Tepeyac hegyet, ahol a guadalupei szűz megjelent. Tehát ott máshogy viszonyulnak a hithez, mint Európában. Nem csak a vallás nyíltabb, felszabadultabb arrafelé. Bármikor összetalálkoztunk az ösvényeken a földről hazafelé igyekvő parasztokkal, máris nyújtották a kezüket, adtak narancsot, mandarint ajándékba.

– Az expedíciók során nemcsak a jelenkori ott élőket vizsgálták, de addig ismeretlen régészeti lelőhelyeket is felfedeztek. Hogyan találtak rá ezekre az épületromokra?

– Sokat kell sétálni. Nem szükséges ásni ahhoz, hogy megtaláljunk egy hajdanvolt épületet. Gyakran a szántás közben kiforgatott cseréptöredékek vagy egy túl szabályosan szögletes domb árulkodik az ismeretlen építményről. Ötvennégy lelőhelyet azonosítottunk az első három expedíció alkalmával. Sok közülük csak házhely volt, de volt például egy tíz méter magas épület is tizennyolc melléképülettel. Ezt a köznapi szóhasználatban piramisnak mondanánk, de nem szabad összetéveszteni az egyiptomi piramisokkal. A mexikói piramisok inkább templomalapok, a tetejükön foglalt helyet a szentély, ott mutatták be az áldozatokat, de igen ritkán temetkeztek oda. Mi a lelőhelyeket csak feltérképeztük, ásatásra nem volt engedélyünk, azt a mexikói kollégák végezték el.

– Elzártságuk ellenére a totonákok, gondolom, mégiscsak tudnak a külső világban élő emberekről. Hogyan viszonyulnak a civilizációhoz?

– Az elzártság varázsa csak az első expedíció alkalmával volt meg. Akkor még nem volt villany, vezetékes víz. A forrásokról kézzel hordták fel a vizet a faluba. Később utat építettek, autóbusz járt már. A település a hegyoldalba vájt házakból állt. Vásároltak maguknak elemlámpákat a piacon, és esténként, ha messziről nézte az ember, megannyi szentjánosbogárnak tűntek az emberek, amint a domboldal kővel kirakott ösvényeit járták zseblámpájukkal. A kilencvenes évek elejére már bevezették a villanyt, és mindenki szappanoperákat nézett a televízióban. Az út megépülte után boltot nyitott a faluban az első mesztic kereskedő, és az életük gyökeresen átalakult. Ez a folyamat rendkívül érdekes egy kultúrantropológus számára.

– A modern mexikói kormányzat hogyan viszonyul a totonákokhoz hasonló indián népekhez?

– A kormány integrálni akarja az indiánokat. Megtanították őket a kávétermesztésre, amelyet ezután eladásra termeltek. A többi növényből azonban továbbra is csak az önellátásukhoz szükséges mennyiséget termesztették. Az indiánok csakhamar afféle termelőszövetkezeteket alapítottak, és együttesen lépnek föl az érdekeik védelmében. A szövetkezeti tagság nem kötelező, az arra érdemteleneket, például az alkoholistákat ki is zárhatják. A szövetkezet vezetőjét totonákul puskónak hívják, ő tárgyal a központi kormányzat képviselőjével, szavának pedig a mögötte felvonuló ötszáz indián ad nyomatékot. A nem indián mexikóiak gyakran próbálják önállósodásra biztatni a szövetkezeti tag indiánokat, azzal az alig titkolt céllal, hogy az egyedül maradt indiántól könnyebben elvehessék a földjét. Ez ritkán jár sikerrel, ám így is gyakran becsapják őket a kávétermés átvételénél. A mexikói elitet a fehér népesség adja, de a társadalom háromnegyedét a meszticek teszik ki. Rajtuk kívül él még úgy 25 millió indián is. Közülük a maják gyakorolhatják a legteljesebb mértékben hagyományos létformájukat, mert a maja városok rengeteg turistát vonzanak. A totonákok azonban csak 270 ezren vannak, így nem tulajdonítanak nekik nagy jelentőséget, asszimilálni igyekeznek őket.

– Közhely, hogy amikor a bennszülött népek számára is elérhetővé válnak a technikai vívmányok, a gyárban készült termékek, romba dől az addig idillinek vélt életük. Valóban így van ez?

– Az embereket ott is érdekli a változás, a jó dolgokat szívesen átveszik. De ha valaki nem akar szerencsét próbálni például Mexikóvárosban, és az eredeti kulturális környezetében él tovább, mindig meg tudja termelni azt, ami a saját létfenntartásához szükséges. Ettől még nyitottak a világra, amikor elmennek a piacra, szeretnék a terményükért kapott pénzt új, kívánatos dolgokra elkölteni. Az egyik expedíció kezdetén viccesen mondtam a társaimnak, hogy itt, a pueblai hegyvidéken végre megszabadultam Britney Spearstől. Erre a piacon halomban állnak a CD-k. Hasonlóan a Coca-Cola a legutolsó hegyi faluban is jelen van. Felhordják öszvérháton, és ha nincs villany, akkor a patakban hűtik le. A világon ma már nincsen elzárt közösség. Alkalmunk volt azonban a civilizációs hatások visszafejlődését is végigkísérni. Egy nagy esőzés romba döntötte az utat, a busz szakadékba zuhant, a mesztic kereskedő odébbállt. A villany és a televízió megmaradt, ám onnantól kezdve a falusiak az azelőtt megszokott életüket élték tovább, a táncaik, a rítusaik fennmaradtak.

– Az ön által szerkesztett A magyar kulturális antropológia története című könyvből derült csak ki számomra, hogy mindössze két évtizede van ilyen szak az Eötvös Loránd Tudományegyetemen (ELTE). Előtte hogyan dolgoztak?

– Valóban kilencvenben alakult a szak, akkor még a bölcsészkaron (ma már a társadalomtudományi karhoz tartozik a kulturális antropológia tanszék – M. Cs.). Szinte semmink nem volt. Az ELTE adott két szobát, és szereztünk néhány bútort az összeomlott tudományos szocializmus tanszékről. Emiatt minden székünk piros volt jó ideig. Természetesen a kulturális antropológia nem volt előzmények nélküli az egyetemen, a néprajz szakon már tanítottak antropológiát, csak akkor még etnológiának hívták. Az antropológia az angolszász szakirodalomban régen bevett kifejezés, Magyarországon azonban hozzá kell tenni, hogy kulturális, a félreértések elkerülése végett. Itt antropológián a legtöbben a fizikai antropológiát értik, amely az embercsoportok biológiai jellemzőivel foglalkozik. Volt, hogy felhívtak bennünket a rendőrségtől azzal, hogy találtak csontokat, és behoznák hozzánk, hogy vizsgáljuk meg azokat. Engem viszont nem az érdekel, hogy kinek mekkora a füle, orra, és melyik rasszhoz tartozik, hanem a társadalmi csoportokat és a társadalmi folyamatokat vizsgálom. Ez a tudomány olyasmi, mint a szociológia, azzal a különbséggel, hogy számunkra kötelező a terepmunka és a részt vevő megfigyelés.

2010. július 17.

SPRICCELT PRÍMSZÁMOK

„Tehetségem dacára könnyen kieshetem a gyakorlatból, ha néhány évig nem foglalkozom egy-egy matematikai kérdéssel” – vallja be Terence Tao, napjaink talán legismertebb matematikusa. A nyolcvanas években csodagyerekként feltűnt, ma is csak harmincöt éves professzor a Szemerédi Endre világhírű magyar matematikus tiszteletére rendezett konferenciára érkezett hazánkba.

Terence Tao

Adelaide-ban, Ausztráliában született 1975-ben, kínai származású amerikai matematikus. Már tízéves kora előtt ismertté vált, a nyolcvanas években csodagyerekként kezelték. Tizenhat évesen végezte el az egyetemet, húszévesen doktorált a Princeton Egyetemen. Jelenleg a Kaliforniai Egyetem Los Angeles-i részlegén dolgozik, ahol 31 évesen nevezték ki professzorrá. 2006-ban kapta meg a Fields-érmet, a legmagasabb matematikai kitüntetést. A matematika szinte minden területével foglalkozik, de a legkiemelkedőbbnek kombinatorikai, számelméleti és a harmonikus analízis témakörében végzett kutatásait tekintik. Tao matematikai témájú blogja a http://terrytao.wordpress.com címen érhető el.

Mikor vette észre először, hogy különleges matematikai képességei vannak?

– Mióta az eszemet tudom, mindig szerettem számolni. Magam nem emlékszem rá, de a szüleim mesélték, hogy amikor kétéves voltam, ötéves gyerekeket tanítottam számolni olyan építőkockák segítségével, amelyek oldalaira számokat írtak. Az első matematikával kapcsolatos élményem a nagymamámhoz kötődik. Ablakot pucolt, én pedig elkértem tőle a mosószert, és a prímszámokat spricceltem vele az üvegre. A számok mindig is vonzottak, mert a matematika világában egyértelműen elkülöníthetők a jó válaszok a rosszaktól. Semmi sem szubjektív. Kicsit idősebben sok fejtörővel bíbelődtem, rejtvényt fejtettem, ezeket ma is szeretem, a fiammal gyakran játszunk ilyesmit.

– Úgy tartják, hogy a matematikai tehetség a harmóniára való törekvésben gyökerezik, ezért sokszor együtt jár más képességekkel, például a muzikalitással. Ön is így tapasztalta?

– Nálam ez nem épp így van, mert bár tudok egy kicsit zongorázni, de azt közepesnek sem nevezném. A bátyám viszont, aki ugyancsak jó matekos, tehetséges a zenében. Valójában, ellentétben azzal, ahogy sokan gondolkodnak a tehetségről, a képességeim nagy része a gyakorláson alapul. Mindennap matematikával foglalkozom, emiatt tudom művelni magas szinten. Ha akár egy évre abbahagynám, rengeteget felejtenék. Talán abban áll a tehetségem, hogy erősen tudok koncentrálni az éppen előttem lévő problémára. Olyankor kizárok minden mást, és nem vonja el a figyelmemet semmi.

– Bár rengeteg pszichológus vizsgálja a tehetséget, keveset tudunk arról, hogy főként öröklött tényezőkön alapszik-e, vagy a gyermekkori családi, iskolai környezet hatása a döntő. Az ön családja különleges volt ebből a szempontból?

– Szerintem mindkét körülmény fontos. A genetikai háttér biztosan szerepet játszik, a fiamon vettem észre, hogy hozzám hasonlóan képes koncentrálni egyetlen dologra. Amikor könyvet olvas, megszűnik számára a külvilág, talán ezért jegyez meg sokat az olvasottakból. De a matematikai tehetség nagyon sokféleképp ölthet alakot. Ha végigtekintek a kollégáimon, azt kell mondanom, hogy mindenki másképpen tehetséges. Vannak, akik gyorsan képesek a problémákat megoldani, mások az elméleti gondolkodásban jók, vagy könnyedén értelmeznek egy kérdést vizuálisan. Gyermekkoromban szükségem volt a családom bátorítására, és szerencsés voltam, hogy mindig remek mentoraim voltak. Az iskolában sok osztályt kihagytam, így általában nálam idősebbekkel tanultam együtt. Ez sokaknak kárukra van, de engem inkább motivált.

– Csak matematikából ugrott át osztályokat, vagy teljes évfolyamokat hagyott ki?

– Matematikából öt osztályt hagytam ki az általános iskolában, de a többi természettudományos tárgyból sem jártam végig minden évfolyamot. Mindenből végeztem, csak egy kicsit gyorsabban. A többi tantárgyat általában a koromnak megfelelő gyerekekkel együtt tanultam. A matematikát viszont nem az általános tanrend szerint. Sok szakkönyvet olvastam, és professzorokhoz, matematikusokhoz jártam beszélgetni. Amikor a középiskolát kezdtem nyolcévesen, egy felnőtteknek készített standard matematikateszten 760 pontot szereztem a maximális nyolcszázból. Mivel erre sok matematikus sem képes, megengedték, hogy továbblépjek.

– Nem okozott gondot önnek az idősebb gyerekek társasága?

– Időm nagy részét a kortársaimmal töltöttem, a természettudományos tárgyak viszonylag kevés időt igényeltek. Először furcsa volt a korkülönbség, de mikor az iskolával kapcsolatos dolgokról, a házi feladatról, a dolgozatban feladott példa megoldásáról beszélgettünk, akkor már nem volt jelentősége az életkorunknak. A középiskola idején aztán már egyetemi matematika-előadásokat is hallgattam, majd tizenhat évesen diplomáztam az egyetemen. Akkor kerültem Ausztráliából az Egyesült Államokba, ahol a Princeton Egyetemen doktoráltam húszévesen.

– Négy évig írta a disszertációját. Ez meglepően hosszú idő korábbi tempójához képest.

– A legtöbb doktorandusz négy-öt év alatt végez. A doktori képzés alapvetően különbözött az addigi oktatás rendszerétől. Az előadásokon kívül kutatással töltik a hallgatók idejük legnagyobb részét. Princetonban nincsenek is vizsgák minden szemeszter végén. Két vizsga van, egy szóróvizsga a második év végén, és a védés a képzés befejeztével. Az idő hasznosan telt, nem volt okom a sietségre.

– Hogyan kell elképzelni a matematikust kutatás, munka közben? Bemegy reggel az egyetemre, elővesz egy darab papírt meg egy ceruzát, és képleteket, egyenleteket ír?

– Most el kell gondolkoznom, hogyan is csinálom, mert ez eddig még nem jutott eszembe… Általában számítógépen dolgozom. Mindig sok téma foglalkoztat párhuzamosan, amelyek egyike-másika már közel áll a megoldáshoz, a többit pedig alig kezdtem el. Az újabb témák többnyire maguktól tárulnak fel, amint megoldunk egy korábbit. A matematikai kutatás talán a hegymászáshoz hasonlítható. Mindig kinézzük magunknak a meghódítandó csúcsot, de amint fölérünk, a szemünk elé tárul egy magasabb, és akkor már azt akarjuk megmászni.

– Matematikus körökben talán a prímszámokkal végzett kutatásairól a legismertebb. Miért fontosak ezek a számok, amelyek csak egyel és önmagukkal oszthatók?

– A matematikusok számára a prímszámok már csak kutatásuk több évezredes története miatt is fontosak. Az ókori görögök, főként Eukleidész már a Krisztus előtti III. században kutatta őket, így történetük egyidős a matematikával. Bár ma már sokkal jobban értjük őket, mint az antik görögök, még mindig nem tudunk róluk sok mindent. De a prímszámok modern kori jelentősége messze meghaladja a tudománytörténetben betöltött szerepük fontosságát. Prímszámok nélkül ma már elképzelhetetlen a hatékony titkosítás. Amikor adatokat küldünk az interneten keresztül, vagy egy bankautomatából veszünk föl pénzt, a kommunikáció általában kódolt csatornákon keresztül zajlik. A kódoló algoritmusok pedig prímszámokat használnak, mert az ezek eloszlásában rejlő véletlenszerűség miatt a kódot nagyon nehéz, szinte lehetetlen feltörni. Ahogy a prímek példája mutatja, sohasem tudhatjuk, hogy egy tudományterület mikor nyer alkalmazási területet. Két évezred látszólag haszontalan prímszámkutatása egy csapásra nélkülözhetetlen lett a számítógép megjelenésével. Mivel a prímszámok és a matematika egyidősek, a prímek kutatásának üteme és aktuális állapota jól mutatja, hogy mennyit tudunk általában a matematikáról.

– Amikor négy éve megkapta a matematikai Nobel-díjnak tekintett Fields-érmet, a „matematika Mozartjából”, ahogy a nyolcvanas években hívták önt, a matematika Elvis Presleyje lett. Hogyan viselte a popsztároknak kijáró népszerűséget?

– Az elején elég furcsa volt, hozzá kellett szoknom. A díj odaítélése utáni két hónap volt a legkeményebb, aztán alábbhagyott a média érdeklődése. Los Angelesben élek, arrafelé nem szokatlan a sztárok közelsége, így egy ismert matematikus jelenléte nem sokáig érdekes. Szerencsére nem láttam még turistacsoportokat a házam előtt, akik Tom Cruise villája után betervezték volna a körútjukba az enyémet is. Az utcán nem ismernek meg, az egyetemen azonban valamiféle kiválóságként tekintenek rám.

– Mit tippel, előadásainak hallgatói közül hányan értenek egy szót is abból, amit mondd, és hányan akarják csak látni önt?

– Gyakran van olyan érzésem, hogy egyesek csak szemügyre venni jöttek. Ahol meghívott előadóként veszek részt, sokszor fogad telt ház. Az egyetemen, ahol tanítok, a kurzusok első óráján rendszeresen kétszer annyian ülnek a teremben, mint a másodikon. Ehhez hozzászoktam már, de kissé még mindig zavar. A tanítás tárgya ugyanis a matematika, és nem én vagyok ott a főszereplő.

– A divatos bonmot szerint csak a középszerű emberek végzik el a legjobb egyetemek matematika szakát, az igazi zsenik évekkel korábban kiugranak, internetes vállalatot alapítanak, és milliárdosok lesznek. Ön nemcsak hogy végzett, de miután ledoktorált, kutatóként kezdett dolgozni a Kaliforniai Egyetemen, és alig volt harmincéves, amikor professzorrá nevezték ki. Ezt kudarcként éli meg?

– Nekem nincs érzékem az üzlethez. Az üzletemberek élete nagyon idegőrlő, tele van frusztrációval. Vannak, akik nagyon jól csinálják, könnyedén kötnek üzleti kapcsolatokat. A legtöbb sikeres vállalkozó néhány első vállalkozása gyorsan csődbe megy, mire valamivel befut. Ehhez nagyon jól kell viselni a kudarcot. Én viszont szeretem a kutatói életet. A legtöbb kérdésben a magam ura vagyok, én döntök a kutatás továbbhaladásának irányáról. Az egyetemi közegben nem uralkodnak annyira a farkastörvények, mint az üzleti világban. Persze nagyon örülök, amikor azt látom, hogy egy volt diákom eredményesen hasznosítja a nálunk megszerzett matematikai tudását, és hasznos dolgokat hoz létre, de én semmi pénzért nem hagynám ott a kutatást, mert nagyon szeretem.

– Mit nyújt önnek, amiért ennyire szereti?

– Azt az érzést szeretem, hogy a munkámnak hála értelmet nyernek olyan jelenségek, amelyeket korábban nem értettünk, vagy megoldódnak azok a problémák, amelyek korábban megoldhatatlanoknak tűntek. A mobiltelefon fejlődése jó példa erre. A korai mobiltelefonok a kilencvenes évek elején nem működtek igazán jól. A hangminőség botrányosan rossz volt, a beszélő felek alig értették egymást, a hálózat pedig állandóan túlterhelődött. Olyan matematikai algoritmusokra volt szükség, amelyek a háttérben, észrevétlenül működve, hatékonyan választják szét a különálló hívásokhoz tartozó rádiójeleket, hogy azok ne zavarják egymást. Ma már szinte ismeretlen ez a jelenség. Ez nem csoda, hanem jól tervezett matematikai algoritmus munkájának eredménye.

– A gimnáziumi diákok között talán nincs is olyan, aki meg tudná mondani, mire használja majd életében a logaritmusokról, szögfüggvényekről szerzett ismereteket. Van egyáltalán hasznuk az efféle absztrakt matematikai területeknek az átlagember számára?

– Olyan területeken lehet hasznos a matematikai tudás, amelyekről nem is gondoltuk volna. Ha van egy kis spórolt pénzünk, és be akarjuk fektetni valamibe, jókora összeg elvesztésétől kímélhetjük meg magunkat, ha van fogalmunk a kamatokról, a pénzügyi kockázatokról és az árfolyammozgás hatásairól. Ezek a szerencsejátékokhoz hasonló elvek szerint működnek, bár a legjobb tanács, amit egy matematikus adhat az amatőr szerencsejátékosoknak, az, hogy el se kezdjék. Egy kis matematikatudással jobban megérthetjük a minket körülvevő használati tárgyak működését is. Ha nincs fogalmunk a számítógép, a mobiltelefon működési elvéről, örökké valamiféle mágikus tárgyak maradnak számunkra, és nem tudjuk igazán birtokba venni őket.

2010. augusztus 21.

A REGÉNY VÉGE

Bár a futurológusok jól tudják, hogy a jövő megjósolhatatlan, titkon mégis mindegyikük erre vállalkozik – és elbukik, árulja el Galántai Zoltán jövőkutató. Szerinte, ahogy a történelem során mindig, ma is képtelenek vagyunk kitekinteni a mából, így elképzelni sem tudjuk, merre tart a világ akár néhány évtized múlva.

Galántai Zoltán

jövőkutató és író Dunaújvárosban született 1964-ben. Jelenleg a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem (BME) pénzügyek tanszékének docense, ahol többek között globális gazdaságtörténetet tanít, illetve óraadó tanár a Magyar Képzőművészeti Egyetemen (MKE). Korábban dolgozott a Civil Rádió tudományos műhelyének vezetőjeként, a Delta és a Jövőnéző című televíziós műsorok főszerkesztőjeként. Legutóbbi könyvei: Biopolitikák és kozmoszok (Arisztotelész Kiadó, 2009), Tudomány, művészet, jövő (MKE, művészetelméleti kutatócsoport, 2008), Ha jövő, akkor világűr (Almár Ivánnal közösen, Typotex, 2007), Majdnem az örökkévalóságig – A távoli jövő kutatása (Arisztotelész, 2004). Jövőkutatással foglalkozó blogja a http://jovokutatas.blogspot.com/ címen érhető el.

Mikor jutott eszébe az embernek, hogy olyasmit kutasson, ami csak a jövőben történik vagy nem történik meg?

– H. G. Wells 1903-ban javasolta először, hogy kutassuk a jövőt, de már az ő megnyilatkozásaiban is felfedezhetők e vállalkozás korlátai. Bár a második világháború elején dühösen azt válaszolta a hogyléte felől érdeklődők kérdésére: „A sírversemet írom, amely így szól: én megmondtam, ti idióták!”, az első világháború végén még azt jövendölte, hogy soha többé nem lesz afféle világégés. A jövőkutatás tényleges kialakulását közvetve a két világháború és a nagy gazdasági válság segítette elő. A XX. század közepére átalakult a világ addigi társadalmi rendje, új államok jöttek létre, és egyre többen foglalkoztak azzal a kérdéssel, hogy vajon mi lesz ezután.

– Mi a jövőkutatás célja? Van-e kézzelfogható haszna annak, ha leírjuk, hogy szerintünk milyen lesz az életünk ötven–száz év múlva?

– A jövőkutatók titkolják ezt, de nyilván mindenki azt akarja megmondani, hogy mi lesz a jövőben. Teszik ezt annak dacára, hogy már egészen korán kiderült, bajosan lehetséges a jövőbeni történések megjósolása. Hivatalosan a jövőkutató nem jósol, hanem elképzel forgatókönyveket, tehát a jelenlegi folyamatok lehetséges jövőbeni pályáit vázolja föl. Az utóbbi egy-két évtizedben a jövőkutatás újabb felvirágzását tapasztalhatjuk. Tizenöt évvel ezelőtt jövőkutatók egy csoportja három forgatókönyvet dolgozott ki az éghajlatváltozás alakulásáról. Az egyik lehetőség szerint minden marad majd a régiben, és nem történik mélyreható fordulat a jelenlegi állapotokhoz képest. De az is elképzelhető, hogy a változó környezet miatt visszafejlődik a jelenlegi civilizáció, és a Mad Max-filmekhez hasonlóan az emberiség nagy része barbarizálódik, a gazdagok pedig erődökbe zárkóznak. A harmadik, talán legkívánatosabb forgatókönyv hirtelen és alapvető változást valószínűsít. E példán jól látszik a jövőkutatás munkafolyamata: első lépésként alternatívákat rajzolunk föl, ezután megpróbáljuk kiválasztani a lehetséges forgatókönyvek közül a legvalószínűbbet, a legelőnyösebbet, és ezt javasoljuk.

– Komolyan veszik javaslataikat a döntéshozók, vagy afféle csodabogarakként kezelik önöket?

– Gyakran a legbefolyásosabb kormányügynökségek készítenek a jövőre vonatkozó tanulmányokat. Az amerikai Központi Hírszerző Hivatal, a CIA honlapján például elérhetők a forgatókönyveik a következő tíz-húsz évben végbemenő geopolitikai folyamatokról. A szakértőik szerint előfordulhat, hogy Amerika elveszíti a primátusát, és a világ káoszba fullad, vagy Kelet-Ázsia, India és Kína veszi át a vezető pozíciót. De az is lehetséges, hogy az Egyesült Államok és az Európai Unió összefog, és együttesen irányítja majd a világot.

– E tiszteletet parancsoló tanulmányok ellenére a jövőkutatás száz évéből inkább csak a nevetséges kudarcok váltak ismertté széles körben. Ön hogyan értékeli a futurológusok eredményességét?

– Kár tagadni, voltak nagy melléfogások. A világ legnagyobb jövőkutatói 1964-ben együttesen igyekeztek előrejelzést adni az ezredforduló idején várható állapotokról. Ők a következőket jósolták: 2000 környékén már kiterjedten műveljük az óceánokat, befolyásoljuk az időjárást, magas intelligenciájú robotokat működtetünk, univerzális nyelven beszélgetünk egymással, mindenki rendelkezésére áll az ellenőrzött termonukleáris energia, bányászunk a Holdon, eljutunk a Marsra, és időjárás-háborúkat vívunk egymással. Ez pontosan megmutatja, menynyire képtelen a jövőkutatás arra, hogy megjósolja a jövőt.

– Tehát az egész jövőkutatás sikertelen, vagy született sok kevéssé szenzációs fejleményt jövendölő, de pontosabb előrejelzést adó munka, amelyek a szakembereken kívül senkinek sem tűntek föl?

– Nagy általánosságban a jövőkutatók jóslatai nem válnak be, és ezt maguk a futurológusok is belátják, hiszen tudnak a jóslataikban rejlő mély bizonytalanságról. Néhány éves időtávra sem tudunk előre mondani semmit. Még a jövőkutatás jövőjét sem sikerült megjósolnunk. Tőlem tíz évvel ezelőtt megkérdezték, hogyan látom e tudományterület jövőbeni fejlődését. Azt válaszoltam, hogy én még ebből a szakmából megyek nyugdíjba, de már erősen leáldozóban van e terület csillaga. Erre érzékelhetőbbek lettek a klímaváltozás jelei, és mindenki szcenáriókat gyárt. Ma már azt gondolom, hogy a jövőben egyre fontosabbá válik a jövőkutatás. Húsz éve ki látta előre az mp 3 és a mobiltelefon forradalmát? Senki. A bizonytalanság abból fakad, hogy nem tudhatjuk, mely tényezők leszek annyira fontosak a jövőben, hogy hatással legyenek az események alakulására. El sem tudjuk képzelni, merre fejlődhet tovább a világ. Mielőtt megjelentek a fogamzásgátlók, a gyógyszerekről, ahogy nevük is mutatja, azt tartották, hogy gyógyítanak. A fogamzásgátlókkal megjelentek az életmódgyógyszerek, és mostanában kezdődik egy új korszak, amikor a gyógyszerek segítségével módosíthatóvá válik a jellem és a személyiség. De hogy mi következhet ezután, arról fogalmunk sincs. Nem tudunk kilépni jelenlegi fejlettségi állapotunkból.

– Vizsgálatuk futurisztikus tárgyából adódik az, hogy a jövőkutatók tanulmányai, legalábbis az a részük, amely megjelenik a sajtóban, kevésbé hasonlít tudományos dolgozatra, mint sci-fi novellára?

– Már Herman Kahn, az egyik leghíresebb futurológus is olyan formában írta meg a következő kétszáz esztendő történetét a hatvanas években, mintha egy XXI. századi újság cikke lenne. Nem száraz tételmondatok sokaságát vetette papírra, hanem történeteket írt le. A legtekintélyesebb jövőkutatók is igyekeznek az emberekhez közel álló formában közreadni gondolataikat. Senkit nem érdekel, hogyan változik egy-egy ország nemzeti összterméke a következő évtizedekben. Mindenkit az foglalkoztat, hogy milyen lesz az ő élete. Gyakran az épp divatos témákat is ennek érdekében használják a vizsgálatokban. 1998-ban már felhasználták az internet fejlődését a könyvnyomtatás jövőjének analógiájaként.

– Van jövője a nyomtatott sajtónak, a könyvnek?

– Milyen időtávon? Ha néhány évben gondolkodunk, akkor van. Első lépésként egymás mellett fog élni a papíralapú és az elektronikus könyvkiadás. A jelenleg divatos elektronikus olvasók hosszú távú sikere sem biztos, gondoljunk csak arra, hogy tíz éve volt már egy e-könyv robbanás, amely aztán gyorsan kifulladt. Hosszú távon azonban az elektronikus médiumok várhatóan kiszorítják a nyomtatott sajtót. És ennek nemcsak az lesz a következménye, hogy nem papíron, hanem képernyőn olvasunk, hanem az írások jellege is átalakul. A hang- és videoanyagok teljesen összeépülnek majd a szöveggel.

– Ezzel leáldozott a hosszú szövegeknek?

– Szerintem a regény mint műfaj el fog tűnni. Ön és én még úgy nőttünk föl, hogy állandóan olvastunk, információink nagy részét olvasással szereztük meg. A következő generációk számára viszont már nem lesz természetes az, hogy hosszabb szövegeket olvasson. Az olvasásról ne gondoljuk, hogy az az ember természetes viselkedése. Azért terjedt el a XVIII. századtól, mert az információáramlásnak nem volt más hatékony formája. Az írott szöveg története arról szól, hogy a közeg, a tipográfia, a betűket hordozó médium azonnal visszahat a tartalomra. A regény az 1750 körül végbement nyomdatechnikai forradalom következményeképpen jött létre. Akkor a havi egy könyv helyett már heti egy könyvet tudtak kiadni a megnövelt kapacitású nyomdák. Ez megváltoztatta az olvasási szokásokat. Addig úgymond intenzíven olvastak az emberek, az otthon birtokolt három könyvet újra- és újraolvasták. A nyomdatechnikai forradalomtól kezdve megváltoztak a lehetőségek, a szerzők pedig tartalommal töltötték meg a lehetőségeket. 1800-ra kialakult az évadszerű, extenzív olvasás, regénysorozatokat adtak ki, ami elvezetett a sikerszerzők megjelenéséhez. Hamarosan kialakult a rétegirodalom, célzottan jelentek meg gyerekeknek, cselédeknek, nőknek szóló regények.

– Egyedül az utóbbi tizenöt–húsz évben felbukkant új technikai lehetőségek okolhatók azért, hogy az emberek leszoknak az olvasásról? Egyáltalán: értelmezhető-e ez a folyamat romlásként, kulturális szegényedésként, vagy az új állapot nem rendelhető a korábbi alá?

– Korábban az olvasáson kívül egyszerűen nem volt más lehetőség. Vagy bekapcsolták hétfőn este nyolc és tíz között a televíziót, mert csak akkor volt adás, esetleg hallgatták a Kossuth rádiót, vagy olvastak. Ez volt a kínálat. Ha akkor is rendelkezésre álltak volna a mai vívmányok, az internet, az okostelefon, a digitális televízió, akkor már korábban csökkent volna az olvasás népszerűsége. Én ezt a folyamatot változásnak tekintem. Akik ragaszkodnak a regényhez, próbáljanak meg középkori lovagregényeket vagy akár Jane Austen előtti regényeket olvasni. Számunkra olvashatatlanok, ezért eltűntek a modern regény kialakulásakor. A jövőkutatás hasznossága talán abban áll, még ha a jövőt nem is tudja megmondani, hogy segít időleges jelenségként látni a bennünket körülvevő összes tárgyat, szokást.

– Az internet nemcsak az olvasási szokásokat változtatta meg, hanem szinte kezelhetetlenné tette a szerzői jogok rendszerét. Ma már az írók nem tudják megvédeni műveiket az illetéktelen felhasználástól, így könnyen eleshetnek a munkájukért kapott honoráriumtól. Nem okozza ez hosszú távon a jó minőségű írások eltűnését?

– Napjaink közepesen sikeres írói még Amerikában sem képesek megélni az írásból, így ez nem tekinthető újdonságnak. Másrészt a legtöbb blog azt mutatja, hogy az ember akkor is ír, ha nem kap érte egy vasat sem. A szerzői jogok, amelyek 1790-re kristályosodtak ki, a jelenlegi modern viszonyok között tarthatatlanok. Ezek működéséhez szükség volt a könyv- és lapkiadók ellenőrizte szűk keresztmetszetre. Attól kezdve, hogy bárki publikálhat az interneten, a szerzői jogok értelmüket vesztik. Ez nem morális kérdés, nincs szó arról, hogy joga van-e a szerzőnek ellenőrizni szövege felhasználását. Pusztán technikai okok miatt nem működőképes többé a korábbi rendszer.

2010. szeptember 4.

A TŰ FOKA

Az embereket tájékoztatni kell az áltudományos gyógyító módszerek veszélyeiről, mondja Simon Singh angol író, aki ezért évekig tartó, vagyonokat felemésztő pereskedést is vállalt. A csontkovácsok – tudományos bizonyítékok híján – jó hírnevük megsértése miatt citálták bíróság elé. Singhgel a Budapesten rendezett európai szkeptikuskongresszuson tartott előadása után beszélgettünk.

Simon Singh

1964-ben született angol részecskefizikus, író, televíziós szerkesztő. Indiai bevándorlók gyermekeként született Wellingtonban. Az Imperial College Londonban szerzett fizikusi diplomát, majd a Cambridge-i Egyetemen és az Európai Magfizikai Kutatóközpontban (a CERN-ben) doktorált. Hat évig dolgozott a BBC tudományos főosztályán rendezőként és producerként. Jelenleg szabadúszó újságíróként rendszeresen jelennek meg cikkei a The Guardian napilapban, és ismeretterjesztő könyveket ír. Kötetei (A nagy Fermat-sejtés, A nagy bumm, a Kódkönyv és a Trükk vagy terápia? – Kereszttűzben az alternatív gyógyászat) magyarul is olvashatók.

Részecskefizikusként miért ír ismeretterjesztő könyveket?

– Minden írásommal azt akarom megmutatni az embereknek, hogy a tudomány klassz és érthető dolog. Nemcsak a könnyen fogyasztható, de az első látásra bonyolultnak tetsző területek is. Ez volt a célom a nagy Fermat-sejtéssel és az ősrobbanással foglalkozó könyvemmel is. Ez utóbbival talán sikerült a kozmológiát behoznom a köztudatba. Olyannyira, hogy az Angliában ismert énekesnő, Katie Melua is foglalkozott vele Kilencmillió bicikli című dalában. A dal egy versszaka így szól: „12 milliárd fényévre vagyunk a szélétől, / bár ez csak találgatás, / és senki sem tudhatja, hogy igaz-e, / de azt tudom, hogy mindig veled leszek.” Nos, ettől én igencsak mérges lettem, hiszen a szöveg azt feltételezi, hogy az univerzum 12 milliárd éves. Viszont a gyerekek is tudják, hogy a kora valójában 13,7 milliárd év. Az pedig, hogy ez csak találgatás, és senki sem lehet biztos ebben, sértés a csillagászokra nézve. Írtam hát egy felháborodott cikket a The Guardianbe, amelyben kijavítottam a szöveg hibáit. Másnap Melua fölhívott. Nem sértődött meg, értette, hogy vicc az egész. Még azt is megtette, hogy fölénekelte a versszakot az én szövegemmel: „13,7 milliárd fényévre vagyunk a megfigyelhető univerzum szélétől, / ez jó becslés, meghatározott hibahatárokon belül, / a kutatók szerint ez igaz, de nem szabad elfelejtenünk, hogy később esetleg módosítanunk kell, / a rendelkezésre álló információ alapján mindenesetre azt valószínűsítem, hogy mindig veled leszek.”

– Az utolsó könyvével, a Trükk vagy terápia? – Kereszttűzben az alternatív gyógyászat cíművel az alternatív gyógymódok gyakorlói szerint nem az ismeretterjesztés, inkább a hitelrontás volt a célja.

– Ez nincs így. A téma korábban is érdekelt, de komolyan akkor kezdtem vele foglalkozni, amikor néhány éve láttam a BBC egyik alternatív gyógyításról szóló műsorát. A program címe bizonyítékot ígért, a kezdő képsorok pedig egy nyílt szívműtétet mutattak. A narráció szerint a kínai beteg magánál volt a műtét közben, nem kapott általános érzéstelenítést, mindössze akupunktúrával csökkentették a fájdalmait. Kicsit nyomoztam, és kiderült, hogy tényleg nem altatták el, de az akupunktúra mellett az emberiség által ismert három legerősebb érzéstelenítőt adták be neki. Próbáltam panaszt tenni a BBC-nél a félrevezető riport miatt, de nem hallgattak meg, így egy évig tartott, míg a fellebbviteli panasztestület elfogadta a kifogásaimat. Azóta készítettek egy újabb műsort, amely sokkal megalapozottabb volt – és sokkal unalmasabb, de ez volt az ár. Ekkor kezdtem szisztematikusan vizsgálni az alternatív gyógymódok hatásosságát igazoló kutatások eredményeit.

– Általában miért ellenszenvesek önnek ezek a gyógymódok?

– Feléjük lejt a pálya. Míg a konvencionális, bizonyítékokon alapuló gyógymódok szigorú szabályok szerint űzhetők, addig Angliában, ha ma úgy döntenék, hétfőn már homeopatának hívhatnám magam, és embereket kezelhetnék. Állatokat nem, mert ahhoz képzettség szükséges, de embereket igen. Nemrégiben elküldtem valakit tíz homeopatához, hogy olyan szert kérjen tőlük, amelyet a hagyományos gyógyszerek helyett szedhet malária ellen, mialatt Nyugat-Afrikában tartózkodik. Hangsúlyozottan helyettük kérte a készítményt, nem kiegészítésképpen. Ledöbbentem, mert mind a tíz homeopata el akart adni neki valami nevetséges szert, hogy azt szedje malária ellen. Nem tehettem meg, hogy erről a veszélyről ne tájékoztassam az embereket. De nem mondanám, hogy az alternatív gyógymódok minden formája szemétre való, ahogy azt sem, hogy mind csodálatos. E módszerekre ugyanazokat a szabályokat kell alkalmaznunk, amelyek a konvencionális orvoslásnál is elfogadottak. Tudnunk kell, ezek biztonságosak-e, hatásosak-e.

– Ha nem állítja, hogy minden alternatív gyógymód humbug, akkor kérem, mondjon valami jót róluk.

– Vannak pozitív példák. A meditáció például segíthet a szorongáson. Az irritábilisbél-szindróma, amelyre sokszor nincs hatásos gyógymód, hipnoterápiával gyakran kezelhető. A Dél-Afrikában élő ördögcsáklya nevű növény kivonata hatásosan csillapítja az izomfájdalmat. Itt meg kell azonban állnunk. Az ördögcsáklya gyógynövény, és mint ilyen, „természetes”. Ami pedig természetes, és a természeti népek évszázadok óta használják, a közvélekedés szerint egyúttal biztonságos is. Ez nincs így. Az ördögcsáklya azért lehet hatásos, mert kivonata igen veszélyes vegyületek koktélja. Ezek a vegyi anyagok segíthetnek, de károsak is lehetnek. Ezért nagyon fontos, hogy ha gyógynövényekkel akarjuk kezelni magunkat, akkor is beszéljünk az orvosunkkal, mert sok gyógynövénynek mellékhatásai is vannak. A homeopátiáról, a fülbe helyezendő gyertya égetéséről és társaikról azonban sajnos semmi jót nem tudok mondani, ezek őrültségek úgy, ahogy vannak.

– Nemrégiben Anglia-szerte tömegesen tesztelték a homeopátiás szerek túladagolásának hatását. Ön is lenyelte az előírt dózis sokszorosát?

– Igen, Londonban egy rendezvényen rengeteg cukorgolyócskát kaptam be, jól tudva azt, hogy ezek a cukron kívül semmit sem tartalmaznak. Túladagolásuk így legfeljebb elhízáshoz vezethet. Akkor sok televízió, újság foglalkozott a dologgal, és ez volt a cél. Sokan azonban félremagyarázzák az indítékainkat. Nem félünk az alternatív gyógymódoktól, hiszen azok nem a kutatókra nézve veszélyesek. Az mérgesít bennünket, hogy a betegeket vezetik félre és használják ki.

– A legutóbbi könyvében számos gyógymóddal foglalkozik az aromaterápiától a homeopátiáig, mégis a csontkovácsolással foglalkozó fejezet okozta önnek a legnagyobb bajt. Mi lehet ennek az oka?

– Az angol csontkovácsok igen jól szervezettek, saját egyesületük is van, a Brit Csontkovácsok Szövetsége. Remek ügyvédeket fizetnek, így jó az érdekérvényesítő képességük. Miután írtam egy cikket róluk a The Guardianbe két évvel ezelőtt, megfenyegettek, hogy ha nem vonom nyilvánosan vissza, amit írtam, beperelnek a jó hírnevük megsértése miatt. Ez általában hatni szokott. Az angol joggyakorlat miatt ugyanis a hitelrontási ügyekből csak vesztesen kerülhet ki az ember, így általában már a puszta fenyegetés is elég, hogy elhallgattassanak valakit. A lap próbált egyezkedni, de ők hajthatatlanok voltak, és csak az én személyes bocsánatkérésemet fogadták volna el. Én nem vonhattam azonban vissza a szavam, hiszen az igazságot írtam, így valóban bepereltek. Két évem és több százezer font bánta, de idén áprilisban Anglia három legtekintélyesebb bírája nekem adott igazat. A csontkovácsok ezután visszavonták a keresetet. Régóta alkalmazzák ezt a módszert: ha tudományos érvekkel találják magukat szemben, ahelyett, hogy ők is tudományos bizonyítékokkal állnának elő, hitelrontással vádolják a kritikust. Nagy bakot lőttek, hiszen ahelyett, hogy cáfolták volna az állításaimat, csak azt érték el, hogy sokak megértették állításaik légből kapott voltát. Sokan segítettek nekem, pénzt is gyűjtöttek a költségekre.

– Tehát a csontkovácsolás ön szerint nem ér semmit? Én emlékszem, hogy amikor apámnak annyira fájt a dereka, hogy kiegyenesedni sem tudott, elment egy csontkovácshoz. Ő megrángatta, és a fájdalom valóban elmúlt. Nála tehát működött a módszer.

– Valóban vannak arra utaló kutatási eredmények, hogy a hátfájdalmak esetében van némi hatása a csontkovácsolásnak. Nem gondolom, hogy ezek a bizonyítékok erősek, de kétségtelenül léteznek. Ha valakinek fáj a háta, és csontkovácshoz akar menni, én nem feltétlenül beszélném őt le erről. Vannak veszélyei, nem hiszem, hogy teljesen biztonságos, de magyarázható, hogy a hátcsigolyák kezelése csökkenti a hátfájást. Amikor a csontkovácsok azt állítják, hogy ők a csigolyák ropogtatásával kezelni tudják a fülgyulladást, az asztmát vagy a csecsemők kólikás hasfájását, az már egy más történet. Ennek semmi értelme, nem több sarlatánságnál, viszont veszélyes, hiszen a csontkovácsolásban gyakran alkalmazott fogások a nyak hirtelen eltekerését igénylik. Azzal érvelnek, hogy az általuk kezelt kólikás kisbabák 93 százalékának három hónapon belül elmúlt a hasfájása. De kérdem én: miért csak 93 százalékuknak? Három hónap alatt az összes babának elmúlik a kólikája mindenféle kezelés nélkül is. Egy kísérletben számos babát vizsgáltak, akiket a szüleik csontkovácshoz vittek. A babák felét kezelte a csontkovács, a többi csecsemőt úgy adták vissza a mit sem sejtő szüleiknek, hogy őket csak kézben tartották a kezelés idejére. A két csoport tagjai pontosan ugyanolyan gyorsan gyógyultak meg, tehát semmi sem bizonyítja a csontkovácsolás hatásosságát.

– Az akupunktúrára visszatérve: annak ellenére, hogy a nyílt szívműtétnél szükséges érzéstelenítésre talán nem alkalmas, egy néhány hónapja publikált tanulmány megállapításai szerint némi fájdalomcsillapító hatása mégis lehet.

– Ha megnézi egy akupunktúrával foglalkozó ember hirdetését, abban nem azt fogja látni, hogy a kezelés az enyhe fájdalmak szűk csoportjánál, egyes emberek esetében hatásos lehet, hanem azt, hogy a levertségtől a túlsúlyig mindenféle betegséget kezelni tud vele. A hagyományos kínai rendelőkben mindig ott van az emberi test a falon, rajta bejelölve a meridiánok, hogy merre áramlik a csi (az életerő), és a tenyér mely pontját kell megszúrni ahhoz, hogy a vese vagy a máj meggyógyuljon. Ez zagyvaság. Se mikroszkópot nem láttak, se a röntgent nem ismerték, képtelenség, hogy ezeket ne az ujjukból szopták volna. Ezeket kidobhatjuk a legtöbb betegséggel, a cukorbetegséggel, az asztmával, a migrénnel együtt. Marad tehát a fájdalom. És valóban, többen azt állítják, hogy az akupunktúrás kezelés segített rajtuk. Pontosabban azt, hogy a kezelés a maga teljességében, füstölővel, relaxációval, lágy zenével, nyugalommal együtt hatásos volt. Mert az akupunktúra sokkal több, mint tűszúrások. Egy orvosnak látszó ember foglalkozik velünk, rábízhatjuk magunkat. Hogy a tűszúrások segítenek-e, azt csak kontrollált kísérletekkel tudhatjuk meg.

– Lehetséges ez? Az alanyok a tűk előkerülésekor azonnal rájönnének, hogy ők a valóban kezelt vagy csak a kontrollcsoport tagjai…

– Három módszer is van, amellyel akupunktúrát lehet mímelni. A színházi tőrökhöz hasonló, teleszkópszerűen benyomható tűket alkalmazhatunk. Valódi tűket szúrhatunk a test olyan részeibe, amelyek az állítás szerint nem a beteg panaszait gyógyítják, esetleg nem szúrjuk a tűket elegendően mélyre ahhoz, hogy a nekik tulajdonított hatást kiválthassák. Amikor a két csoport eredményeit összehasonlítjuk, közöttük nem találunk különbséget. Nem vagyok teljesen biztos az akupunktúra hatástalanságában, jelenleg is vita folyik erről a tudományos fórumokon. Mindenesetre nagyobb valószínűséggel lehet némi hatása, mint a homeopátiának, amely egyszerűen nevetséges.

– Miután győztesen került ki a csontkovácsok által indított hitelrontási perből, optimistább manapság?

– Igen, sok haladást látok. Angliában az emberek, főként a fiatalok jobban érdeklődnek ma a tudomány iránt. Nemrég tartottam egy előadást, ahova háromezren jöttek el meghallgatni. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy rocksztárok és stand-up komikusok is fölléptek, de mind a tudományt ünnepelték. Az áltudományok – mint a homeopátia – népszerűsége csökkenésnek indult, a kormány kevesebb pénzt költ a homeopatikus szerek támogatására.

2010. szeptember 25.

CSIMPÁNZSORS

Az afrikai emberek sorsa elválaszthatatlan a környezetükben élő veszélyeztetett állatokétól, ezért csak akkor segíthetünk az egyiken, ha közben a másikat is jobbá tesszük, vallja Jane Goodall főemlőskutató, környezetvédelmi aktivista, aki Pécsett tartott előadást az elmúlt ötven évben végzett kutatásairól és az azóta harmadára-negyedére fogyatkozott csimpánzok védelméről.

Jane Goodall

1934-ben Londonban született. Főemlőskutató, környezetvédelmi aktivista. 1957-ben az antropológus Louis Leakey beosztottjaként került Kenyába, majd Leakey javaslatára 1960-tól a tanzániai Gombe-patak mellett élő csimpánzokat kezdte tanulmányozni. Doktori disszertációját a Cambridge-i Egyetemen védte meg 1967-ben. 1977-ben alapította a Jane Goodall Intézetet, amely a csimpánzok kutatását és védelmét finanszírozza. Kutatásairól és környezetvédelmi erőfeszítéseiről számos könyvet írt, többek között Az ember árnyékában, Az utolsó pillanat, A remény gyümölcsei és Amíg élek, remélek címmel.

Mi döbbentette meg önt legjobban a csimpánzok viselkedésében, amikor ötven évvel ezelőtt Tanganyikába érkezett?

– Talán a csimpánzok közötti tartós kapcsolatok láttán lepődtem meg leginkább. A csoporton belül olyan szoros barátságok alakulnak ki, amelyek évekig kitartanak. Természetesen ennek felfedezéséhez sokévi megfigyelésre volt szükség, ezért az első időkben eszembe sem jutott ez. De most visszatekintve mindenképpen ezt a társas viselkedést tartom a csimpánzok legvarázslatosabb képességének. Ezenkívül az eszközkészítés és az eszközhasználat ugyancsak ellentmondott a korabeli tudományos vélekedésnek. Leveleket használnak esernyőként és szivacsként, fűszálat és vékony botot dugnak a termeszvárba, majd a rákapaszkodó termeszeket lenyalogatják. Elképesztő volt látni azt is, hogy a csimpánzok – az emberekben róluk élő képpel ellentétben – más majmokra vadásznak, megölik őket, majd a húst a családtagok elosztják egymás között. Az eszközkészítés és a vadászat felfedezése egyébként gyakorlati szempontból is hasznosnak bizonyult számomra, ugyanis e kettő győzte meg a National Geographic Society illetékeseit, hogy tovább támogassák a kutatásaimat.

– Ön szerint évtizedek terepi megfigyelései által vagy kísérletek segítségével lehet többet megtudni az állatok viselkedéséről?

– A csimpánzok esetében a vadonban akár éveket is várni kell arra, hogy egy-egy viselkedés megismétlődjön a szemünk előtt. Viszont ha fogságban élő csimpánzokkal dolgozunk, akkor mi magunk idézhetjük elő azokat a körülményeket, amelyek hatását vizsgálni akarjuk. Az állatok életkörülményei azonban alapvetően meghatározzák a viselkedésüket. Ezért semmi értelme összehasonlítani a piciny ketrecben élő állatok magatartását a vadon élő társaikéval. Így alaposan meg kell tervezni a fogságban élő állatokon végzett kísérleteket.

– Ami az állatok életkörülményeit illeti, mi változott az elmúlt fél évszázadban Afrikában?

– A legnagyobb változást a csimpánzok egyedszámának csökkenése jelenti, amelyet a vadászat és az élőhelyeik eltűnése okozott. Csak becsléseink vannak, de valószínű, hogy évszázadokkal ezelőtt egy-két millió csimpánz élhetett Afrikában, száz évvel ezelőtt a számuk a kétmilliót közelíthette. Amikor 1960-ban megérkeztem Afrikába, még jóval egymillió felett volt a számuk. Jelenleg a legoptimistább becslés szerint sem éri el a háromszázezret. Gombéba (Tanzánia, az akkori elnevezés szerint Tanganyika azon vidéke, ahol Jane Goodall a kutatásait folytatta – M. Cs.) érkezésemkor százötven egyed élt a nemzeti parkban, de azon kívül is éltek csimpánzok a környező erdőkben egészen Burundiig. Ma a parkban százan élnek, a parkon kívül pedig mind eltűnt, mert az erdő is eltűnt. Tehát az élőhely összeomlása jelenti a hatalmas különbséget.

– Történt bármi jó dolog is az elmúlt ötven évben?

– Igen, a Gombe Nemzeti Park körül élő emberek ma már megértik, hogy az ő sorsuk és a csimpánzok sorsa összefonódik. Ebben mi is segítünk nekik: évek óta folyik a TACARE elnevezésű programunk (a név a kezdeti projekt helyszínének kezdőbetűiből állt össze, de kiejtve azt jelenti angolul, hogy viseld gondját – M. Cs.). A nemzeti park határai körül amolyan pufferzónát hoztak létre, olyan sávot, amelyben megengedik a visszaerdősülést, így csökken a nemzeti parkban élő csimpánzok és az emberek közötti találkozás veszélye. Ezenkívül a park elszigetelt részei között ma már két folyosóként üzemelő erdősáv található, így a majmok közlekedni tudnak.

– Ezek a programok elérik az emberek többségét, vagy csak néhányukat? Nem tekintenek úgy önökre, mint akik messziről jöttek, és csak a majmokkal törődnek, miközben a helyieket az éhínség, az ivóvízhiány, az AIDS és a folyamatos polgárháborúk sújtják?

– Kezdetben Gombéra és Tanzániára koncentráltunk, és ott fejlesztettük ki a TACARE programot. A kezdeti tapasztalatokat felhasználva aztán átültettük a kezdeményezést más helyekre is. Például Kongóba, ahol hasonló a helyzet a tanzániaihoz. Megtanultuk, hogy csak úgy segíthetünk a csimpánzokon, ha előtte segítünk az embereken is. De a mi szervezetünk igen kicsi, nem tudunk mindenhol ott lenni. Mindössze arra vagyunk képesek, hogy kiválasszunk olyan helyszíneket, ahol tudjuk, hogy változtatni tudunk a kialakult állapoton, és ezzel példát mutatunk más területek lakói számára is.

– De hogyan tudnak önök segíteni a helyi embereknek?

– Például közreműködünk abban, hogy az általuk termelt áruk ne a kereskedők közvetítésével jussanak el Európába és Amerikába. Az ottani termények közül több – például a kávé – a legkeresettebbek között van a világon, és ezáltal igen nagy az értéke. A nyereség nagy részét azonban kereskedők zsebelik be, miközben a helyi földművesek alig kapnak ebből valamit. Ez a gyakorlat nem tisztességes az egyre jobban elszegényedő afrikaiakkal szemben. Miközben éjt nappallá téve dolgoznak, hogy a terményeikért kapott kevés pénzből meg tudjanak élni, aközben élőhelyük természeti erőforrásai eltűnnek. Tehát el kell érnünk, hogy közvetlenül ők adhassák el terményeiket a vásárlóknak. Konkrétan Gombéban, ahol rendkívül jó minőségű kávét termelnek, a program beindítása előtt alig kaptak ezért pénzt. De ma már egészen jól keresnek vele. Ez a program hasonlít a fair trade mozgalomhoz, valójában mégsem az, mert ha fair trade védjegy alatt szeretnénk forgalmazni a terményeket, akkor rengeteg licencdíjat kellene fizetnünk. Ehelyett saját logót készítettünk, amelyen a fényképem körül a „Jane Goodall – good for all” (Jane Goodall – mindenkinek jó) felirat olvasható. Ezzel elértük azt, hogy a mi programunkban részt vevő gazdálkodók általában többet keresnek, mint azok, akik a fair trade rendszerben adják el a termékeiket.

– Gyakran látni önt politikusok társaságában. Néhány napja Arnold Schwarzenegger kaliforniai kormányzó publikálta a rövid szöveges üzeneteket továbbító hivatalos Twitter oldalán az önök tárgyalásáról készült képet. Mit gondol, a politikusok valóban meghallgatják önt, vagy csak propagandacélból van szükségük önre?

– Van ilyen is, olyan is. Van, akinek az egész csak színjáték, de olyan is akad, akinek valóban vannak előremutató ötletei, és kész is ezeket megvalósítani. Az ilyeneket segíteni kell abban, hogy nyilvánossághoz jussanak. Meg kell mutatnunk az embereknek, hogy figyeljetek, ez egy jó ember, és jót akar tenni. Arnold Schwarzenegger sokat tett a környezetért, és ebben a felesége, Maria Shriver segítette őt. Aztán olyankor sem szabad csöndben maradnunk, ha olyan alkalom adódik, amikor úgy tűnik, hogy változtatni tudunk a dolgokon. Ilyen volt a koppenhágai klímacsúcs is…

– Amely hatalmas bukással zárult.

– Összességében valóban katasztrofális volt, de valamit sikerült elérni. Sok ország elkötelezte magát az esőerdők megőrzése mellett. Ez azért is fontos, mert a trópusi őserdők rengeteg szén-dioxidot nyelnek el. És ez a legfontosabb módja a globális felmelegedés lassításának. Koppenhága kapcsán az esőerdők megóvásáért álltam ki, amit a norvég kormány indítványozott. Norvégia jelentős összeggel támogatja az erdőmegóvási programunkat, és ebben a Google is közreműködik. A Google Earth szolgáltatás segítségével a helyiek, akiket ellátunk a szükséges műholdas eszközökkel, azonnal jelezni tudják, ha az esőerdőt valamilyen kár érte a környékükön. És ezek a jelzések azonnal megjelennek az internetes térképen, így az egész világ értesül róluk.

– Tehát az afrikaiak közreműködhetnek abban, hogy az országukban lévő esőerdő fennmaradhasson. De mit tudnak tenni azok, akik távol élnek a legveszélyeztetettebb területektől. Mit tehetnek például a magyarok?

– Jelmondatunk, hogy minden egyes ember változtatni tud a világon minden egyes nap. Ez azt jelenti, hogy minden országban el kell gondolkodniuk az embereknek azon, hogyan csökkenthetik az ökológiai lábnyomukat. A nevelést már egészen kicsi korban el kell kezdeni. Épp ezt tesszük a Rügyek és Gyökerek programunk segítségével, amelyben arra biztatjuk a gyerekeket, hogy kövessék az álmaikat és a szenvedélyüket, és tegyék jobbá a földet. Ez az egyesület a helyi gondokra koncentrál. Magyarországon is számos megoldásra váró állatvédelmi és környezetvédelmi probléma van, például a kóbor kutyák és macskák helyzete vagy a gazdasági haszonállatok jóléte. Más módon is segíthetnek. Magyarországon is gyűjthetnek pénzt a távol élők segítésére, vagy vállalhatnak önkéntes munkát, ahogy például Csatádi Katalin, egyesületünk magyar vezetője is a Kongói Demokratikus Köztársaságban dolgozott.

2010. november 20.

CUKORÉHSÉG

Bár modern életünk alig hasonlít vadászó-gyűjtögető őseink életmódjához, vonzalmaink alig változtak azóta. E vágyak sokszor annyira felerősödnek, hogy funkciójukat vesztve ma már kifejezetten károsak, mondja Miklósi Ádám etológus. Részben e preferenciák okolhatók az elhízásért, a cukorbetegségért, de a prostitúcióért is. E „megszaladási” jelenségekről szól Miklósi most megjelenő Fékevesztett evolúció című, Csányi Vilmossal együtt szerkesztett könyve.

Miklósi Ádám

etológus 1962-ben született Budapesten. Az Eötvös Loránd Tudományegyetem biológia szakának elvégzése óta az egyetem etológia tanszékén dolgozik, amelynek 2006 óta tanszékvezetője. A Magyar Tudományos Akadémia doktora. Összesen három évet kutatott az angliai sussexi egyetemen. 1994-ig a paradicsomhal viselkedését vizsgálta, azóta a kutya magatartását kutatja az etológia tanszéken működő kutatócsoport vezetőjeként. Ismeretterjesztő kötetei: Kutyagondolatok nyomában (2008, szerkesztő, Topál Józseffel közösen), A kutya viselkedése, evolúciója és kogníciója (2010) és Fékevesztett evolúció (2010, szerkesztő, Csányi Vilmossal közösen).

Mit jelent itt a megszaladás?

– Az evolúcióban akkor beszélünk megszaladásról, amikor valamilyen szelekciós hatás úgy megnöveli az élőlény egyes jellegzetességeit, hogy az már kifejezetten káros az egyed túlélése szempontjából. Klasszikus megszaladási jelenség a pávakakas farktollainak megnövekedése. Bár a kakast akadályozzák a mozgásban hatalmas farktollai, a nőstények mégis a nagy tollazatot részesítik előnyben, így a díszes farkú kakasoknak több, később hasonlóan hatalmas farktollakat növesztő utóduk születik. Az emberi viselkedésben is találunk ilyen jelenségeket. Bizonyos emberi tulajdonságok annyira megnövekednek, a viselkedésformák olyan gyakorivá válnak, hogy már jelentős – káros – hatást gyakorolnak az illető életére. Ezek között a ma élő ember életminőségét alapvetően meghatározó betegségeket és a társadalmi helyzetét meghatározó jellegeket találunk, így rendkívül fontos a megszaladási jelenségek vizsgálata és hátterük megértése.

– Ha e jellegek ennyire hátrányosak, miért nem haltak ki eddig az őket viselő emberek?

– Egyrészt korábban nem voltak ilyen károsak. A 2-es típusú cukorbetegség és az elhízás ma tapasztalható elterjedtsége részben például az ember cukor és zsír iránti vonzalmára, preferenciájára vezethető vissza. A vadászó-gyűjtögető kultúrákban az emberek idejük nagy részét az élelem beszerzésével és elkészítésével töltötték, minthogy az elszórtan és igen korlátozott mennyiségben volt jelen. Akkor hasznos volt e preferencia, hiszen az embereket a nagy tápanyagtartalmú élelem keresésére sarkallta. A helyzet azóta sokat változott. Ma már a nyugati kultúrában szinte korlátlanul áll rendelkezésre az élelem, amely a növény- és állatnemesítés eredményeképpen sokkal táplálóbb, mint korábban volt. Az emberek preferenciái azonban változatlanok maradtak, így sokkal több cukrot és zsírt fogyasztanak, mint amennyi elegendő lenne a túlélésükhöz.

– Tehát régen ez nem volt gond. De mióta károssá vált az embernek ez a viselkedése, nem kerültek akkora hátrányba az elhízottak, cukorbetegek, hogy csökkenjen arányuk a többiek között?

– Korábban a betegek életminősége, kilátásai rendkívül rosszak voltak, de a modern orvostudomány már kezelni tudja őket. Inzulint kap a cukorbeteg, és teljes értékű életet élhet. De a megszaladási jelenségek fennmaradása szempontjából ennél fontosabb szerepük van a kulturális hatásoknak és az emberi csoportok működési mechanizmusainak. Az emberi preferenciák, mondhatni, beépültek a kultúrába. A nagy tápanyagtartalmú ételek értékesekké lettek az ember szemében. Társadalmi elvárás lett a hizlaló ételek ajándékozása, megosztása. Jeles alkalmakkor ezeket illik fogyasztani. Karácsonykor csokoládéval kedveskednek a gyerekeknek, és a rendkívül nehéz töltött káposztát fogyasztják az emberek. Sértésnek számít visszautasítani a felkínált ételt, még akkor is, ha semmi szükségünk rá, sőt kellemetlenül sok. A kulturális kényszerek és az orvoslás eredményei bőven ellensúlyozzák a megszaladt jellegek negatív hatásait, így azok fennmaradhatnak.

– A pávakakas farktollának megszaladása tehát a tyúkok érdeklődése miatt történt. Az embernek is vannak a nemiség miatt megszaladt jellegei?

– A férfiak és a nők is figyelnek a párválasztás során a másik nem bizonyos testi jellegzetességeire. A férfiak a gyermekvállalási képesség jegyeit keresik a nőkön, ezért lehetnek vonzók számukra a fiatalságra jellemző tulajdonságok. A sima, világos bőr, a telt, vörös ajkak. A gyermek táplálásának képességére utalhat a mellek mérete is, bár meg kell jegyeznünk, hogy a végletesen nagy keblek nem segítik a szoptatást, mert a csecsemő nehezen tud ráfogni a csecsbimbókra. Ennek ellenére a férfiak mégis a minél nagyobb mellű, minél vékonyabb derekú és minél fiatalabbnak látszó nőket preferálják. Az a jellegzetesség is megszaladást okozott, hogy az ember pozitív élményként éli meg a szexuális aktust. Ennek az örömérzetnek az volna az elsődleges funkciója, hogy erősítse, stabilizálja a csoportban élő emberek párkapcsolatát. (Más állatok esetében a monogám párok ugyanis nem élnek csoportban – M. Cs.) A nemi kielégülés hajszolása azonban végső soron a prostitúció kialakulását is elősegítette.

– A nők is az extremitásba hajló férfijellegeket keresik?

– Nem, a nőket inkább az átlag irányba mutató jellegek vonzzák. Szeretik a férfias megjelenést, a magas tesztoszteronszintet jelző markáns állat és szemöldökívet, az erős felsőtestet. A testépítőkre jellemző túlzott izomtömeg azonban a legtöbb nőt már taszítja. Másrészt viszont alkalmazkodnak a férfiak megszaladt vágyaihoz, és ennek megfelelően igyekeznek módosítani a testükön. Evolúciós szempontból nézve ez okozza a plasztikai ipar virágzását és a testképzavarként leírt tünetegyüttesek kialakulását is.

– De egy normális férfi számára nem lehet vonzó egy érett nő, aki tizennyolc éveseket megszégyenítően feszes mellet csináltat magának, vagy a húsz-egynéhány kilósra lefogyott anorexiás betegek…

– Az anorexia nervosát több elmélet is megkíséreli értelmezni. Az egyik teória szerint e végletesen lefogyott nők késleltetni igyekeznek szexuális érésüket, ezáltal gyermekvállalásuk időpontját. E „szaporodáselfojtási” hipotézis azon alapszik, hogy a statisztikák szerint azok a nők, akik később érnek, sikeresebbek az életben, hiszen több lehetőségük nyílik a karrierépítésre korábban gyermeket szülő társaiknál. A testsúly végletes csökkenése miatt időlegesen terméketlenné válnak az anorexia nervosában szenvedő nők, akiknél így nem áll fenn a teherbe esés veszélye. Sokan azonban a média által sugárzott testideál kényszeres utánzásában látják a testképzavarok fő okát.

– Az ember talán legkárosabb viselkedései a függőséget okozó szenvedélybetegségek. Elképzelni is nehéz, hogy e preferenciák kialakulását milyen pozitív szelekciós hatások segíthették a múltban.

– A drogfogyasztásnak egyes emberi csoportokban évezredekre visszanyúló hagyománya, kultúrája van. A korai szertartásokhoz köthető a módosult tudatállapot elérésének vágya. Az emberek hamar rájöttek, hogy egyes növények segíthetnek ebben. E szerek azonban csak korlátozott mennyiségben voltak hozzáférhetők, és használatukat is szigorúan szabályozták. A globális kereskedelmi rendszer kialakulásával azonban ez a rendszer felbomlott. Hatalmas mennyiségű kábítószer áramlott Európába és más olyan tájakra, ahol ennek nem voltak hagyományai. A tudatállapot módosításának igénye azonban jelen volt, és ez, karöltve a kínálat bővülésével, megszaladást okozott. A kultúra hatása talán itt érhető tetten a legjobban. Bár a kábítószer és az alkohol hatásában, egészségre való ártalmasságában nincs lényegi különbség, társadalmi elfogadottságuk mégis jelentősen különbözik. Míg a kábítószer-fogyasztás tilos, a felnőttek alkoholfogyasztását igen kevesen akarják betiltani. Amint a történelemből látjuk, sikertelenek is az efféle próbálkozások.

– A múltban megszaladt jellegzetességek vizsgálata segíthet abban, hogy a jövőt előre tudjuk jelezni? Mi lesz a következő megszaladás?

– Ezt meglehetős biztonsággal jósolhatjuk. Az elmúlt évtizedekben addig soha nem látott mértékben nyíltak meg az új kommunikációs csatornák. A mobiltelefon segítségével és az interneten mindenki számára adott a lehetőség, hogy kapcsolatba lépjen ismerőseivel és ismeretlenekkel egyaránt. És élünk is a lehetőséggel. A kérdés az, hogy miért szeretünk ennyire kommunikálni. Az első emberi csoportok kialakulásakor azok a törzsek lettek sikeresebbek másoknál, amelyeknek a tagjai hatékonyabban együtt tudtak működni egymással. Az együttműködés kommunikáció nélkül elképzelhetetlen, így a jobban, többet értekező törzsek „győzedelmeskedtek”. Ennek folytán az ember keresi a másokkal való kommunikáció lehetőségeit. A legutóbbi időkig e preferencia csak a szokványos mértékben jelentkezett, hiszen a kommunikációs csatornák korlátozottak voltak. A távolba küldött üzenet sokszor nem is ért célba. A postagalambot lelőtték, a hírnök eltévedt, a füstjeleket félreértelmezték. Ha mégis eljutott a levél a címzetthez, a válaszra heteket, hónapokat kellett várni. De ez már a múlté. Ma néhány kattintással megoszthatjuk egész életünket a világgal.

– Ha a kommunikáció megszaladási jelenség, felteszem, végső soron káros az emberre nézve.

– A modern kommunikáció nagy része nem valamilyen fontos információ átadása céljával jön létre. A gyermekeim naphosszat chatelnek ismerőseikkel az interneten, de e beszélgetésekben valójában semmi lényeges nem hangzik el. Nemhiába nevezik őket a szakemberek „kurkászó beszélgetéseknek”. A főemlősök csoportjainak összetartásában fontos szerepet játszó kurkászás ugyanis analóg e csacsogással. A majmok a kurkászással nemcsak az élősködőket távolítják el társuk bundájából, hanem egyúttal a kettejük kapcsolatát is szorosabbra fűzik. A kurkászó beszélgetés funkciója is hasonló: nem az információátadás, hanem a beszélgetés maga a lényeg. Ezzel tehát nincsen semmi baj, de ha az erős preferencia és a kitárulkozó lehetőségek találkoznak, a viselkedés elszabadulhat. Ha túlzásba visszük a kommunikációt, akkor nem jut időnk másra. Az ember egyes életszakaszaiban nagyjából százötven másik emberrel tud személyes kapcsolatot fenntartani. Ennél sokkal több kapcsolat napi szintű fenntartása szükségszerűen sekélyessé válik.

– Lehet valamit tenni a megszaladási jelenségek ellen, miközben az ember szinte leküzdhetetlen vonzódásai mozgatják őket?

– A megszaladási jelenségekre valóban nincs egyszerű és mindenható megoldás. A társadalom hajlamos a rövid távú és kevéssé átgondolt megoldásokat választani, amelyek hosszú távú hatékonysága igencsak megkérdőjelezhető. A prostitúció és a drogfogyasztás sem szorul vissza pusztán a büntetés szigorítása vagy enyhítése folytán. Hasonlóan a dohányzáshoz, feltehetően az elhízás sem tűnne el, ha magasabb adót vetnénk ki az egészségtelenül magas zsír- és cukortartalmú élelmiszerekre. A megszaladás káros hatásainak csökkentése sem okozza a jelenség eltűnését, sőt. Azáltal, hogy az orvostudomány tünetmentessé képes tenni a cukorbetegséget, úgymond relaxálja, visszafogja a rá ható negatív szelekciót. Ennek hatására a cukorbeteg emberek nem szenvednek jelentős hátrányt társaikhoz képest, a mindenkiben meglévő késztetés miatt pedig tovább terjedhet a betegség. Természetesen ez nem jelenti azt, hogy nem kell mindent megtennünk a betegek életminőségének jobbításáért, de az evolúció logikája így működik.

– Az emberi preferenciákat nem lehet megváltoztatni?

– Erre vannak próbálkozások. Ezt teszik a „népnevelő” kampányok, amelyek egészséges táplálkozásra, a cigaretta, a drogok elutasítására, a nők szexuális kizsákmányolásának megvetésére igyekeznek rávenni az embereket. Amint azonban a modellkísérletek és a tapasztalat mutatják, ezek sikeressége legalábbis kétséges. Amit látnunk kell, hogy a megszaladások és a folytonos pozitív megerősítések által működtetett rendszer tehetetlensége rendkívül nagy, tehát egyes elemeinek változtatása nem hat az egészre. Az egyetlen megoldás a rendszer egészének globális megváltoztatása lehet. Az erre tett próbálkozások, például a klímaváltozás kezelése azonban nem tesz engem optimistává. Viszont arra látok esélyt, hogy a megszaladásokat kijátsszuk egymás ellen. Például a kommunikáció segíthet az elhízás visszaszorításában.

2010. december 18.

MEGRAJZOLT SORS

Tudnunk kell bevallani, ha nem tudunk valamit – mondja a kutatótól megkívánt szerénységről Falus András immunológus, akadémikus. A Semmelweis Egyetem professzora a genetikai örökség és a környezeti hatások ma már egyre jobban ismert kölcsönhatásáról adott elő a minap a Mindentudás Egyetemén.

Falus András

immunológus, akadémikus, egyetemi tanár 1947-ben született Budapesten. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen (ELTE) szerzett biológusi diplomát, ezután az ELTE összehasonlító élettani tanszékén kezdett dolgozni. Néhány évvel később az Országos Reumatológiai és Fizioterápiás Intézet immunbiológiai osztályán folytatta kutatásait. 1994-től a Semmelweis Egyetem Genetikai, Sejt- és Immunbiológiai Intézetének igazgatója. Szakterülete az immunológia és a teljes örökítőanyag szerkezetével foglalkozó genomika kapcsolata. Kezdeményezője a Magyar Tudományos Akadémia honlapjáról (http: //tinyurl.com/biosegedkonyv) letölthető középiskolai biológiai segédkönyvnek.

Manapság évente váltják egymást az orvoslás hívószavai. A 2000-es években mintha minden az őssejtekről szólt volna, mára azonban a közbeszédben háttérbe szorította őket az úgynevezett személyre szabott orvoslás. Mit jelent ez valójában?

– A személyre szabott orvoslás elmélete abban a felismerésben gyökerezik, hogy az emberek egyszerre nagyon egyformák és nagyon különbözők. A különböző etnikai hátterű emberek például másképpen reagálnak bizonyos gyógyszerekre. A Semmelweis Egyetem Genetikai, Sejt- és Immunbiológiai Intézete is részt vett egy amerikai kutatásban, ahol azt vizsgálták, hogyan reagálnak az interferonra a hepatitisszel fertőzött betegek. Az derült ki, hogy a hatás minden emberben más és más, de a rasszok között is jellemző különbségek vannak. Az európaiak és az ázsiaiak génjeik miatt más módon reagáltak a gyógyszerre, mint a feketék. A gyógyszerek tehát rendkívül sokféle hatást és mellékhatást váltanak ki az emberekben, ennek oka pedig az, hogy a hatóanyag sejtekbe juttatását végző és ott lebontó fehérjék genetikailag igen változatosak.

– Hogyan valósul meg mindez a gyakorlatban? Mielőtt gyógyszert írna föl az orvos a betegnek, elküldi génvizsgálatra?

– Ez egyes területeken már most is így van. Kutatócsoportunk a gyermekek akut limfoid leukémiáját is vizsgálja. Szerencsére ma már a betegek 85-90 százalékát meg tudják gyógyítani, a kezelésnek azonban mellékhatásai lehetnek, amelyek később szív-, máj- vagy központi idegrendszeri betegségeket okozhatnak. A gyerekek mintegy húsz génvariánsának és kombinációiknak a vizsgálatával azonban a gyógyszerek alkalmazására és adagolására vonatkozó tanácsokkal tudjuk ellátni a kezelőorvosokat, így a mellékhatások megelőzhetők. Új típusú, az egyénre tervezett védőoltásokat is készíthetünk majd a jövőben, amelyek az ideális immunválaszt váltják ki az illetőből. A madárinfluenza-járvány idején például egy San Diegó-i kutatócsoport eltérő vakcinát fejlesztett ki a mexikói és a kaukázusi populáció részére, elképesztő sikerrel.

– A humángenomprojekt lezárultával feltérképezték az emberi DNS szerkezetét. De mit jelent a feltérképezés? Ismerjük az egyes gének feladatát?

– A legtöbbét igen, de az utóbbi néhány év legnagyobb felismerése, hogy kevésbé egyes gének, mint a gének hálózata áll a betegségek hátterében. Ezért sokkal fontosabb a gének termékei közötti kölcsönhatás, mint maguk a génváltozatok. A mi intézetünk is kutatja például az asztma genetikai hátterét. Ott legalább negyven olyan genetikai tényező játszik szerepet a betegség kialakulásában, amelyek önmagukban nem, kizárólag csak együtt hatnak. A génhálózatok jelentőségének felismerése a kutatási módszerekben is alapvető változást hozott, hiszen a rengeteg gén között sok nagyságrenddel több kapcsolat képzelhető el. Az informatika szerepe a kutatásban ezért már szinte egyenértékű a biológiáéval, hiszen számítógépek és bioinformatikában jártas munkatársak nélkül ma már mozdulni sem tudnánk. A génvizsgálatokat ma olyan apró, egy négyzet-centiméteres, csipeknek nevezett lapkákon végezzük, amelyeken akár kétszázezer gén is tesztelhető egyszerre. Ha csak két gén kölcsönhatásaira vagyunk kíváncsiak, az elképzelhető kombinációk száma már akkor is kimondhatatlanul nagy.

– Ha a génhálózatok ismerete a fontos a betegségekre való hajlam szempontjából, akkor mi értelme van a külföldön elterjedt „csináld magad” génvizsgálatnak? Ilyenkor a postán kapott készlettel nyálkahártyamintát veszünk magunktól, majd a cégnek visszaküldve az megvizsgál belőle néhány gént.

– Ezek a vizsgálatok olyan jól ismert, rizikótényezőként ható génekre összpontosítanak, amelyek összefüggésbe hozhatók bizonyos betegségek kockázatával. De nyomatékosan hangsúlyozni kell, hogy az az állítás, miszerint „mutasd a DNS-ed, megmondom, ki vagy, mi a sorsod, mennyi lesz az IQ-d, milyen sportsikereket érsz el, és milyen betegségekben fogsz szenvedni!”, úgy marhaság, ahogy van. Mindig csak valószínűségekről beszélhetünk, és a vizsgálatokat végző személyek alapvető etikai kötelessége az, hogy ezt tudatosítsák a négyszáz dollárt befizető páciensben. A genetikai háttér jelentette valószínűségi mintázat, illetve a környezeti hatások és a gének kölcsönhatása – tehát az epigenetika – együtt azonban már valószínű sorsot rajzol meg.

– Ismerjük-e, hogy életkörülményeink pontosan milyen folyamatokon keresztül befolyásolják az egészségünket, esetleg génjeink működését?

– Évszázadok óta tudjuk, hogy a környezet hatást gyakorol ránk. Fontos, hogy mit eszünk, milyen balesetek érnek, milyenek a társas kapcsolataink, és miféle fertőzéseken esünk át. Viszont csak most értettük meg azt, hogy milyen molekuláris mechanizmusok állnak a környezeti hatás hátterében. Bár elképesztő mennyiségű információt örökölünk, ez nem statikus. Változások történhetnek benne, mutációkkal megváltozik az örökítőanyag láncszerkezete, illetve olyan kémiai csoportok kapcsolódnak hozzá, amelyek tartósan, akár több generáción keresztül is módosítják a működését, de hatásuk visszafordítható is lehet. Ezenkívül a kromoszómák vázát adó hisztonfehérjék is módosulhatnak, ezáltal serkentve vagy gátolva bizonyos gének működését. E változások pedig gyakran a környezeti hatások eredményeképpen jönnek létre. Nemrég fedeztek föl emellett egy új, kisméretű ribonukleinsavat, a mikro-RNS-t tartalmazó rendszert, amely a fehérjeszintézis szabályozásának teljesen új módosítását teszi lehetővé, és ennek működése is a környezettől függ.

– Ezek szerint a minket érő környezeti ingerek fontosabbak a genetikai háttérnél? Vagy ha olyanok a génjeim, akkor ehetek annyi zsírt, amennyit csak akarok, mégsem kapok infarktust?

– Tudnunk kell kimondani azt, hogy nem tudjuk. Egyes indián törzsek töméntelen mennyiségű koleszterint fogyasztanak, az eszkimók pedig szinte nem is esznek zöldségeket, és semmi bajuk nem lesz ettől. Az evolúció során az emberek alkalmazkodtak, adaptálódtak a környezeti viszonyokhoz, és azok lettek sikeresebbek, akik valamilyen módon megoldották a rendelkezésre álló táplálék feldolgozását. Észak-Svédországban, ahol a téli fagyok miatt a múltban voltak hónapok, amikor nem juthattak el az élelmiszer-szállítmányok a falvakba, gyakran éheztek az emberek. Kiderült, hogy akik éheztek korábban, azok férfiágon továbbörökítettek egyfajta védettséget a cukorbetegséggel szemben. Ez a mondat még egy évtizede is eretnekség lett volna a genetikusok szemében. Mindeddig alapvető törvény volt ugyanis az, hogy a szerzett tulajdonságok, tehát a környezet hatása nem öröklődik. Bár az éhezés kiváltotta folyamatokat még nem értjük, számos öröklődő genetikai változást ismerünk ma már, így alapos kételyeink támadtak e törvény kizárólagosságával szemben.

– Az immunológia és a genetika egyike a biológia leginkább eszközigényes ágainak. Magyarországon volt lehetőség a múlt század hetvenes-nyolcvanas éveiben arra, hogy nemzetközileg is magas színvonalú kutatást folytassanak? Egyáltalán: mikor hallott először a DNS-ről?

– Amikor a pályám kezdődött, a hetvenes években, nem génekkel, hanem fehérjékkel foglalkoztam. Az agyi folyamatokban szerephez jutó fehérjéket kutattam, később pedig autoimmun betegségben szenvedő betegek antitestjeit vizsgáltam. A nukleinsavakkal azonban a hatvanas években, középiskolás koromban találkoztam először. Akkor, 1963-ban volt a DNS-szerkezet leírásának tizedik évfordulója. Én nagyon szerettem a titkokat, rejtvényeket, kódokat tartalmazó regényeket, amikor Verne Sándor Mátyását olvastam, rostéllyal megfejthető titkosírást készítettem magamnak. Emiatt egyből megragadott a DNS-ben rejlő kód. A nyolcvanas években aztán a Harvard Egyetemen az volt a feladatom, hogy megtaláljam és jellemezzem egy fehérje génjét. Mikor 1986-ban hazajöttem, kőkorszaki körülmények között ugyan, de már itthon is a nukleinsavakat kezdtük vizsgálni. A DNS-sel az a baj, hogy természetes állapotában hatalmas, monoton szerkezetű makromolekula, az RNS pedig nagyon gyorsan bomlik. Emiatt nem működnek esetükben a fehérjék vizsgálatára már jóval korábban kifejlesztett módszerek. Az áttörést az jelentette, amikor olyan bakteriális enzimeket fedeztek föl, amelyek jól meghatározott helyeken darabolták szét a DNS-t, és ezeket a darabokat aztán sikerült sokszorosítani, klónozni. A gének szerkezetének meghatározása, a szekvenálás aztán csak akkor indulhatott be igazán nagyobb léptékben, amikor a technológia fejlődésével automatikussá vált a folyamat.

– Kutatóként meghúzható az a határ, amelyet nem szabad áthágni a genetikai ismeretek alkalmazásakor?

– Igen, szerintem is vannak, kell, hogy legyenek határok, ám nagyon nehezen lehet meghatározni őket. A genetikus rengeteg olyan döntéshelyzettel találkozik, amikor nem lehet tudni, hogy mi az etikus. Tegyük föl, egy családban több generációban is előfordult valamilyen betegség. A gyermek genetikai vizsgálata a későbbi megbetegedés megnövekedett esélyét mutatja, amely, bár magasabb, mint az átlag, mégsem haladja meg a néhány százalékot. Tájékoztassuk-e a szülőt erről? Biztos lehetek-e abban, hogy az anya tud majd ezzel kezdeni valamit? Nem fogja-e túlzott féltésével, önbeteljesítő próféciaként, bemagyarázni a gyereknek a betegséget? Itt nem arról van szó, elég intelligens-e az anya ahhoz, hogy megértse, mit jelent az ötszázalékos valószínűség. Még a szakember sem tud mindig racionálisan gondolkodni, ha a gyerekéről van szó. Vagy ne mondjuk el, és akkor azt kockáztatjuk, hogy az ismeretek hiányában az életmódjával tovább növeli a betegség kockázatát? Nincs tehát egyszerű válaszom a kérdésre, minden esetben külön kell mérlegelni a lehetőségeket.

– Ön külföldi egyetemeken sajátított el több kísérleti módszert, mert itthon akkor még nem ismerték őket. Változott a helyzet azóta? Meg lehet tanulni hazánkban a molekuláris biológiát, vagy muszáj külföldre menni?

– Ma, az internet korában mindent meg lehet tanulni itthon. Az egyetemeken, akadémiai intézetekben nagyon jó oktatók és kutatók vannak. Ha azonban a jelenlegi ütemben folytatódik a kutatók elvándorlása, és továbbra is csak egy-két ember jelentkezik például fizikatanárnak, az tragikus következményekkel jár. Ez nem jelenti azt, hogy nem kell külföldre menni tanulni. Az összes doktoranduszomat elküldtem külföldre, de a nagy többségük vissza is tért. Én is visszajöttem, pedig az akkori körülmények sokkal rosszabbak voltak a maiaknál.

– És ha visszatérnek, lesz munkájuk? Tudnak nálunk világszínvonalú immunológiai, genetikai kutatást végezni?

– Nem igaz, hogy külföldön annyival könnyebb lenne kutatóként elhelyezkedni. Ha épp felfutóban van egy terület, akkor igen, de általában nem. Szégyenkeznünk magunknak sem kellett, ha a kétezres években beírtuk a Google-ba az immungenomika keresőszót, Budapest jött föl elsőként. Itt, a Semmelweis Egyetem Genetikai, Sejt- és Immunbiológiai Intézetében az immunológia legaktuálisabb kérdéseit kutatjuk. Egyik csoportunk a gyulladási folyamatokat és a sejtek közötti kommunikáció olyan formáját – a sejtek között utazó, mikrovezikulumoknak nevezett apró, sejthártyával burkolt hólyagokat – kutatja, amelyet a legutóbbi években fedeztek föl. Mások az asztmát és a gyermekkori leukémia genetikai hátterét vizsgálják, megint mások pedig a sebgyógyulásban is szerepet játszó sejtmozgásokat irányító fehérjékkel foglalkoznak, az ő eredményeik például a gyógyszerek célba juttatásánál hasznosulhatnak.

– Milyen gyorsan alkalmazzák az eredményeiket a klinikumban? A gyógyszerkutatók mindig megjegyzik, hogy bár fölfedeztek egy hatóanyagot, de tíz évnek kell eltelnie addig, míg orvosság lesz belőle…

– Gyakran meglepően gyorsan hasznosulnak a felfedezések, mert egyenesen a beteget kezelő orvostól jön a kérdés. A polarizált fényről például a gyakorlatban derült ki, hogy fontos epigenetikai tényező, mi pedig ezután kezdtük kutatni. Több leukémia-gyógyszer mellékhatásainak genetikai hátterét azóta vizsgáljuk, hogy sok kis beteg optimális gyógykezeléséhez szükség volt erre az információra. Az eredményeket először az egyetem II. számú gyermekklinikáján kezdték alkalmazni.

2011. február 19.

KALÓZLOBOGÓ ALATT

Néhány jog fenntartva, olvasható Bodó Balázs közgazdásznak, a Műegyetem tanárának most megjelent A szerzői jog kalózai című könyvében, a szokásos „minden jog fenntartva” közlés helyén. A szerző szokatlanul megértő a szerzői jogokkal visszaélők iránt, de kérdés, hogy az általa képviselt gondolkodásmód nem okozza-e a kulturális termelés lassú hanyatlását.

Bodó Balázs

közgazdász, médiakutató 1975-ben született Győrben. 1999-ben szerzett diplomát a Budapesti Közgazdaság-tudományi Egyetemen. 2010-ben doktorált az ELTE film-, média- és kultúraelméleti doktori programjában. Jelenleg a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem szociológia és kommunikáció tanszékének adjunktusa. Emellett a szerzői jogi szakértő testület tagja és a Stanford Egyetem jogi karán működő Internet- és Társadalomkutató Központ munkatársa. Szakterülete az internet kulturális iparágakra gyakorolt hatásának vizsgálata.

Hogyan kapcsolódott össze a kalózkodás és a szerzői joggal való visszaélés fogalma?

– A téma akkor kezdett foglalkoztatni, amikor azt láttam, hogy Hollywood, amely a legádázabb ellenfele a szerzői jogi kalózkodásnak, vagyonokat keres a kalózokon. Tudniillik A Karib-tenger kalózai című kalandfilmsorozaton. Ez a film igen romantikus kalózképet közvetít, hiszen a haramiák a jófiúk benne, a Brit Kelet-indiai Társaság tisztségviselői, mondhatni, az állam és a legális magánszféra emberei pedig a gonoszok. Ez a kép szöges ellentétben áll a filmipar által képviselt jogi állásponttal. Érdekelt, hogy e két, egymással versengő kalózkép közül melyik áll közelebb az internetes fájlcserélők tényleges viselkedéséhez. A filmből áradó pozitív kalózkép ugyanis azt is eredményezheti, hogy a mai emberek a szerzői jogi kalózkodást is romantikusnak és nem bűnösnek látják majd. Az évszázadokkal ezelőtt élt kalózok társadalmi megítélése, hasonlóan a mai kalózokéhoz, igencsak ellentmondásos volt. A kalózvezérek, gondoljunk csak Sir Francis Drake-re, gyakran az egymással vetélkedő államhatalmak eszközei voltak, így míg egyesek esküdt ellenségként tekintettek rájuk, megesett, hogy hazájukban hősként tisztelték őket. Van azonban a tengeri kalózkodásnak egy másik szakasza is, ez pedig az autonóm, senkinek felelősséggel nem tartozó kalózok kora.

– Ettől kezdve a kalózok egyszerű bűnözőkké váltak.

– Ez soha nem ilyen egyszerű, gondoljunk csak a magyar betyárokra, akik egyszerre voltak útonállók és népi hősök. A kalózok attól, hogy nem ismerték el a király hatalmát, tiszteletben tartották a saját értékeiket, törvényeiket. Kialakítottak egy alternatív, meglehetősen egalitárius társadalmi rendet. Nem véletlenül hívjuk ezt kalózköztársaságnak, hiszen amennyire a forrásokból meg lehet állapítani, a kalózok társadalma önkormányzatiságon alapult, demokratikus volt, és nem ismerte a bőrszín alapján történő megkülönböztetést. Engem az érdekel különösen, hogy a kalózkodás e romantikus képe hogyan fordult át a mai negatív retorikába, és mennyire jogos ez a megközelítés.

– Manapság kalózkodáson jobbára a filmek, zenék illegális internetes letöltését értjük. Szerzői jog azonban korábban is létezett. Egyidős ezzel a kalózkodás is?

– Már az ókori Rómából és Kínából is ismerünk eseteket, amikor a szerzők egymás műveit sajátjukként próbálták bemutatni, tehát plágiumot követtek el. A szerzői jog kontinentális (tehát Európa Anglián kívüli részén alkalmazott – M. Cs.) értelmezésében a szerzői jog egyszerre jelenti a szerző személyhez fűződő jogait és a vagyoni jogokat. Az angolszász szerzői jog nem különbözteti meg élesen e kettőt, ott ez alapvetően piacszabályozó eszközként született, s nélkülözte az európai jogfilozófia erős szerzőközpontúságát. A plagizálók a szerzői jog személyhez fűződő részét sértik meg. A plágium egyértelműen elítélendő, és évezredek óta megvannak a büntetés eszközei, amelyek főként nyilvános megszégyenítést jelentenek. Én is megbuktatom a diákokat az egyetemen, ha másolt dolgozatot próbálnak beadni, ami egyébként a kelleténél gyakrabban történik. A vagyoni szempont a könyvnyomtatás feltalálásától eredeztethető. A nyomda ugyanis lehetővé tette a szövegek tömeges reprodukcióját, és így óriási piacot nyitott meg. A piac megjelenésével hatalmasra nőttek a könyvkiadással szerezhető jövedelmek. Azonnal felmerült hát, hogy ezt a bevételt a könyvkiadás szereplői, a szerzők, a kiadók és a kereskedők milyen arányban osztják föl egymás között. Egy ideig ez kizárólag a kiadók és a terjesztők üzlete volt, az egyes korok szokásai és normái ugyanis sokáig tiltották, hogy az író hasznot húzzon műveiből.

– Az íróknak tehát mindegy volt, hogy ki adja ki a műveiket, úgysem kaptak érte pénzt. Mindössze az volt nekik fontos, hogy minél több emberhez jusson el?

– A szerző elsősorban a mecénás jóindulatától és nem saját műveinek piaci sikereitől függött. De a szerzői jog kialakulásában legalább ilyen fontos szerepet játszott a cenzúra elleni küzdelem, a sajtószabadság kialakulása. A sajtó szabályozásáról szóló vitákban rendre felmerült, hogy a szerző politikai autonómiájának kérdése nem választható el a gazdasági autonómia kérdésétől. Ezen a ponton született meg a szerző igénye arra, hogy részesedjen műve anyagi sikereiből.

– A szerzői jog végső soron erősítette vagy gyengítette a sajtó és az irodalom szabadságát?

– Továbbra is voltak betiltott művek, a kalózok azonban szabadon nyomtathatták ezeket is. Voltaire és a felvilágosodás több másik szerzőjének írásai például tiltólistán voltak az ancien régime Franciaországában, így a franciák csak a kalózkiadóknak köszönhetően juthattak hozzájuk. A hazájukból elűzött francia hugenották Németalföldön, Svájcban letelepedve a francia határhoz közel hozták létre kiadóikat. Úgy álltak bosszút a francia királyságon, hogy különböző betiltott könyveket nyomtattak ki, majd csempésztek át Franciaországba, busás haszonra téve így szert. A kalózpárhuzam itt is áll, hiszen ezek az emberek tisztes polgároknak számítottak Svájcban vagy Németalföldön. Megbecsült tagjai voltak az ottani közösségnek. A legnagyobb kalózállam sokáig az Egyesült Államok volt, ahol a teljes könyvipar kalóz volt a mai értelemben. Az amerikai kiadók éles versenyben álltak egymással a tekintetben, hogy ki hozza ki először a piacra az Angliában sikeresnek bizonyult műveket. Az amerikai kalózkiadók egymással is szoros kapcsolatban álltak, és amolyan önszabályozó testületként őrködtek egymás elsőséggel megszerzett, de törvénnyel alá nem támasztott jogai felett.

– Ez ahhoz hasonlít, mint amikor a maffiózók felosztják egymás között a piacot.

– Abban az értelemben hasonlít, hogy a kalózkodás sem törvény nélkül létező dolog, hanem megvannak a saját szabályai, amelyekkel az egymás közötti pusztító versenyt igyekeznek kordában tartani.

– Rendben, Voltaire műveinek kalózterjesztése hasznos volt. De hogyan alkalmazható ez a hollywoodi zene- és filmipar kétes értékű, pusztán üzleti céllal létrehozott termékeinek illegális forgalmazására?

– A jelenkori internetes fájlcserélő hálózatok is a saját erkölcsi, piaci normáik, etikai szabályaik, ha tetszik, törvényeik szerint működnek. Egyáltalán nem anarchikus az ott folyó tevékenység. A kívülálló számára meglepően gyakran lehetünk tanúi annak, hogy a kalózok a legális kiadók érdekeit is tiszteletben tartják. Jó példa erre a képregénykiadás, főként a Japánból eredő, manga névvel illetett képregények kiadása. A magyar fájlcserélő oldalakon jellemzően csak addig érhetők el a legújabb, illegálisan beszkennelt és lefordított kiadványok, míg egy magyarországi kiadó ki nem hozza őket. A fájlcserélők segítségével azok a művek is elérhetők maradnak az emberek számára, amelyek kereskedelmi életciklusuk lezárultával különben eltűnnének a piacról.

– De a filmek nem hónapokkal a bemutatójuk után kerülnek föl a fájlcserélőkre, hanem jellemzően még előtte.

– Másképp működik a fájlcsere a hollywoodi mainstream és a művészfilm esetében. A számítógép képernyője egyszerűen nem helyettesíti a moziélményt, de ha nincs száz kilométeres körzetben mozi, akkor ez a kérdés fel sem merül.

– Miért jó nekem mint szerzőnek, hogy ingyen letöltik a művemet?

– Ez attól függ, hogy milyen szerző milyen művéről beszélünk. Szerzőként akkor ér hátrány, ha olyanok töltik le ingyen a művemet, akik egyébként pénzt is adnának érte, de a letöltés miatt ezt nem teszik. A magyar filmfájlcserét megvizsgálva azt láttuk, hogy a fájlcserélő hálózatokon elérhető mintegy 3600 film alig négy százaléka, 152 cím volt ugyanebben az időszakban a moziban is megtekinthető. Vizsgálatunk két hónapja alatt az ezekre a filmekre eladott több mint másfél millió jegyre mintegy 150 ezer letöltés jutott. Az a kérdés, hogy e 150 ezer letöltő hány százaléka volt olyan, aki inkább nem ment el moziba, pedig amúgy elment volna. Tudjuk, hogy sokan vannak, akiknek a lakóhelyükön nincs mozi, és sokan töltenek le olyan filmeket is, amelyekre egyébként nem ülnének be a moziba, ezért azt kell feltételeznünk, hogy e 150 ezer letöltésnek csupán töredéke jelent elveszett bevételt. De ugyanez az arány más a zenék esetében, mint ahogy másképpen működik a zeneipar egésze is. A zene esetében egy letöltés könnyebben helyettesít egy CD-t, de bizonyítottan keresletet generál a koncertek piacán.

– Amit pénzért adnak, legyen az bármilyen kevés pénz, lehet kívánatosabb, mint ugyanaz a termék ingyen?

– Az ingyenessel igenis lehet versenyezni, de nem mindenki fogja ugyanazzal a sikerrel felvenni a versenyt. A tapasztalat azt mutatja, hogy a rajongók annak ellenére megveszik a CD-t, DVD-t, hogy ingyen is hozzájuthatnak. Kevin Kelly, az internet egyik meghatározó teoretikusa szerint egy zenekar számára elég ezer igazi rajongó a megélhetéshez. A kulturális termelés jelenlegi rendszere azonban nem ehhez a léptékhez szokott, hanem a rajongók millióihoz és a több tízmillió eladott lemezhez. A kulturális kínálat különböző szegmenseire másként és másként hat a kalózkodás. A fájlcsere hatására a szupersztárok elolvadnak, és megerősödik a középréteg. A szupersztárok rajongótáborának jelentős részéről kiderül ugyanis, hogy tagjai nem is voltak igazi rajongók. Rájönnek, hogy átverték őket, és a termékért, amelyet eladtak nekik húsz dollárért, egy hónap múlva már tízet sem adnának. Így viszont korábban ismeretlen előadók juthatnak közönséghez.

– A kalózkodás ritkán emlegetett szegmense a szakkönyvkiadás. Az egyetemisták nagy többsége lefénymásolja a tankönyveket, ha csak teheti, és nem fizet értük. Nem következik ebből a gyakorlatból az, hogy egy idő után nem születnek megbízható szakkönyvek, mert ráfizetésessé válik a kiadásuk?

– Ez a könyv (A szerzői jog kalózai – M. Cs.) 3900 forintba kerül. Én tíz százalékot kapok minden eladott példány után. Összesen ezer példányban adták ki, tehát legfeljebb 390 ezer forintot kaphatok érte, ha mind elmegy talán három–öt év alatt. Ebből tehát most sem lehet megélni. Az is kérdés, hogy van-e egyáltalán értelme magyarul szakkönyvet kiadni, ha az adott tudományterületen belül csak angolul folyik a diskurzus. A Műegyetemen nem tehetem meg, hogy ne ugyanazokból a szövegekből tanítsam a diákokat, amelyekből Amerikában tanítanak, hiszen ez hatalmas versenyhátrányba hozná őket. Azok a könyvek azonban nem érhetők el itthon. Oktatóként azzal szembesülök, hogy ha nem lopom el a szakkönyveket, az hátrányosan érinti a diákjaimat. Én tehát mindent szkennelek, mindent, ha úgy tetszik, ellopok, mert ha komolyan veszem a szakmámat, mást nem is tehetek.

– Dacára minden vélt vagy valós közösségi érdeknek, nem szívem joga nekem mint szerzőnek vagy kiadónak, hogy azt tegyek szellemi tulajdonommal, amit akarok, és csak azoknak adjam oda, akik fizetnek érte?

– De, ezt diktálja a tulajdon tiszteletben tartása. A fizikai és a szellemi tulajdon azonban amellett, hogy sok tekintetben hasonlít, sokban különbözik is egymástól. A szerzői jogok mostani tulajdonosai a hasonlóságokat, a szabad másolás hívei a különbségeket hangsúlyozzák. A hasonlóságuk abban áll, hogy mindkettő alapja a befektetett munka. Az alkotó dolgozott azért, hogy a mű létrejöjjön. A különbség pedig az, hogy a tulajdonjog megsértése, amelyet nevezhetünk lopásnak is, nem ugyanúgy működik a tárgyi és a szellemi tulajdon esetében. Ha elveszem valakinek a cukorkáját, akkor neki nem lesz, de ha a gondolatát veszem el, attól még neki is megmarad. Nem lesz kevesebb a szellemi tulajdon a másolás által.

– Mindezek ellenére pénzért árult könyvet adott ki. Miért nem tette föl az írást ingyen az internetre?

– A könyvhöz többféle módon is hozzájuthatnak az olvasók. A Google Books rendszerében ingyen elolvasható, bár nem tölthető le (a tinyurl.com/szerzoijog címen – M. Cs.), a fejezetek külön-külön is megvásárolhatók elektronikusan, és ott van a nyomtatott kötet. A kiadó számtalan olyan feladatot elvégzett, amelyet talán én is el tudtam volna végezni, de sem időm, sem szakértelmem, sem energiám nem lett volna hozzá. És ebből az együttműködésből, azt hiszem, mindketten sokat tanultunk.

2011. április 30.

GORDIANUS NYOMOZ

A történelmi események sérthetetlenek, de a fehér foltokat az író fantáziája szerint töltheti ki, tartja Steven Saylor amerikai történész-író, a történelmi krimi egyik legsikeresebb kortárs alakja. A szerző legújabb könyvének, a Birodalomnak könyvhétre időzített magyarországi megjelenése alkalmából járt hazánkban.

Steven Saylor

amerikai író 1956-ban született a texasi Port Lavacában. A Texasi Egyetemen diplomázott történelemből és ókori filológiából. Legismertebb művei a Római Birodalom idején játszódó krimik, amelyek számos irodalmi díjat nyertek el. Legújabb könyve, a Birodalom nemrég jelent meg magyar fordításban az Agave Kiadónál.

Hogyan kezdett az ókori Rómában játszódó krimiket írni?

– Amikor először jártam Rómában, éppen ókori történelmet hallgattam az egyetemen, és egy percig sem gondoltam volna, hogy bármikor is hasznát veszem a jövőben az antikvitásról tanultaknak. Eközben mindig is szerettem a bűnügyi történeteket. Amikor visszatértem Olaszországból az Egyesült Államokba, a friss élmények hatása alatt olyan olvasmány után kezdtem kutatni, amelyik ötvözi két kedvenc témámat: a krimit és az ókori történelmet. És legnagyobb meglepetésemre kiderült, hogy akkor nem létezett ilyen könyv. Így hát írtam egyet.

– Mi a fő célja e könyvek írásakor: az átlagnál érdekesebb történelmi könyv vagy az átlagnál érdekesebb detektívtörténet?

– Igyekszem, hogy egyik se nyomja el a másikat, de mindkettő erőteljesen jelen legyen a cselekményben. Ez a műfaj csak akkor igazán hatásos, ha az olvasó valóban úgy érzi, hogy olvasás közben visszarepül az időben, és az ókori Róma, Alexandria vagy Athén utcáin sétál. Az a szerencsém, hogy az antik római történetek önmagukban is lebilincselően érdekesek, alig kell kiszíneznem őket íróként. Talán nincs is még egy történelmi kor és államalakulat, amelyről az ókori Rómáéhoz fogható népszerűségű történetek maradtak volna ránk. Caesarról és Kleopátráról még mindig szívesen olvasnak az emberek, és nem hiszem, hogy ez az érdeklődés csillapodna a jövőben. Emellett e könyvek klasszikus krimik abban az értelemben, hogy próbálom fenntartani a feszültséget egészen a végéig, amikor a végkifejlet egyben meglepő fordulat is.

– A római köztársaság végóráiban játszódó Roma sub rosa című krimisorozatában egy fiktív magánnyomozó, Gordianus a főszereplő. Miért nem választott helyette egy valós személyt?

– Eredetileg azt terveztem. Az első forrás, amelyre a valós bűntények után kutatva találtam, Cicero írása volt egy férfiról, akit a saját apja megölésével vádoltak, és Cicero fiatal ügyvédként maga látta el a védelmét. Úgy éreztem, hogy ez regénybe kínálkozó remek történet, és ez lett az alapja az első Gordianus-történetnek, a Római vérnek. Úgy terveztem, hogy Cicero lesz a főszereplő, amolyan római Sherlock Holmesként, írnoka, Tiro pedig az ő Watson doktora. Már írtam vagy hatvan oldalt, amikor rájöttem, hogy nem szeretem annyira Cicerót, hogy órákat töltsek mindennap az ő kalandjainak írásával. Távolságot akartam tartani tőle, és erre a kitalált Gordianus tűnt a legmegfelelőbbnek, aki Cicero megbízásából jár el, de egyúttal kritikus is vele szemben. Visszatekintve egyébként sem működött volna a dolog, Cicero ugyanis soha nem süllyedt volna a római alvilág legmélyebb bugyraiba, hogy ott nyomozzon.

– A könyveit olvasva az az olvasó érzése, hogy ambivalens érzéseket táplál Cicero iránt. Egyrészt az igazságot kereső ügyvédként, másrészt konzulként, cinikus politikusként jelenik meg.

– Az egyetemen a professzorom elkötelezett Cicero-rajongó volt. Sok szöveget kellett olvasnunk tőle, amelyekből heroikus, az ártatlanokért mindig kiállni kész figura rajzolódik ki, aki harcol a korrupt államrendszer ellen, és igyekszik megmenteni a köztársaságot. Az én Ciceróm ennél összetettebb személyiség. Az teszi lehetővé, hogy a másik arcát is meglássuk, hogy egy beosztottja, Gordianus szemszögéből figyeljük. Cicero egész életében a dicsőségért küzdött, miközben személyes ambíciói voltak, csakúgy, mint az összes római politikusnak. Bár a legmagasabb szintekig jutott, élete végéig kisebbrendűségi érzései lehettek, mert a családjából ő volt az első, aki politikusi pályát választott. Ő tehát homo novus, új ember volt, a régi politikusdinasztiák sarjai nem fogadták be soha. Cicero nem volt szűziesen ártatlan, ahogy senki abban az időben. Így visszagondolva azonban valószínűleg az Egyesült Államokat abban az időben átható szkepticizmus is hatott rám, amikor megalkottam Cicero és a többi politikus személyiségét, kétségtelenül telve cinizmussal. Ez ugyanis a Bill Clinton elleni alkotmányos eljárás (a Monica Lewinsky-ügy miatt – M. Cs.), a hazugság már komikus lelepleződésének idejére esett.

– Egyáltalán: voltak Rómában magánnyomozók? Hogyan zajlott a bűnügyek felderítése, a nyomozás?

– Amit a római bűnügyekről tudunk, azt jórészt a perek leírásából ismerjük. Szerencsénkre Cicero a karrierje kezdetén ügyvéd volt, és rengeteget írt a saját ügyeiről. Sokat tudunk így az igazságszolgáltatás rendszeréről. Hogy léteztek-e Gordianushoz hasonló nyomozók? Nos, ha tényleg léteztek, valószínűleg akkor sem tudnánk róluk. Hiszen a munkájuk lényege a titoktartás, ha valamelyikük bekerült volna a történelmi forrásokba, az egyet jelentett volna a lebukással. Mindenesetre én elképzelhetőnek tartom, hogy voltak, akiket a bűnügyek kivizsgálásával bíztak meg. Abban az időben Róma legbefolyásosabb családjai ugyanis azzal múlatták az időt, hogy tisztán politikai okokból egymást vádolták a legkülönfélébb bűncselekményekkel. Ha valamelyiküket sikerült elítéltetni, azt száműzték Rómából. A legtöbb bűnügy tehát valójában a politikáról szólt, e kettő teljességgel elválaszthatatlan volt egymástól. Emiatt logikus lett volna kevésbé elfogódott, kívülálló személyeket, mondhatni, nyomozókat megbízni a bűnügyek körülményeinek kivizsgálásával. A valódi bűntettek – például ha valaki megölte más rabszolgáját – jóvátételét a családok elintézték egymás között. Az állami igazságszolgáltatás elé kerülő ügyek nagy része politikai motiváltságú vádaskodás volt.

– Az ókori Róma az utóbbi években újra divatba jött, egymás után készülnek a korról a már-már mozifilmekre jellemző költségvetésű televíziós sorozatok. Ezek reális képet nyújtanak?

– Én is a mozi, főképpen a Kleopátra, a Spartacus és a Ben-Hur hatására kezdtem Róma iránt érdeklődni. Az új sorozatokat, a Rómát vagy a Spartacust is kedvelem, de ezek jellemzően az emberekben élő sztereotípiákat erősítik, és a Római Birodalom vad oldalát hangsúlyozzák. Tele vannak gladiátorokkal, szexszel, rabszolgák megalázásával és kizsákmányolásával. A hatalommal bíró emberek agresszívak, durvák és műveletlenek bennük. A valóságban viszont ugyanezek a hatalmas emberek, akik kétségtelenül kegyetlenek voltak, ha a szükség úgy kívánta, könyveket írtak, és műveltségük messze meghaladta a későbbi korok arisztokratáiét. Ez a körülmény rendkívül érdekes Rómában: a nemesek egyszerre voltak bűnözők, ha tetszik, gengszterek, és kulturált, felvilágosodott emberek. Ezt szinte lehetetlen felfogni modern kori gondolkodásunkkal. Leegyszerűsítő voltuk ellenére mégis hasznosak ezek a filmek, hiszen néhány ember a hatásukra kezd érdeklődni a történelem iránt.

– Mennyire ragaszkodik a történeti hűséghez? Áthelyez eseményeket, szereplőket térben és időben, ha a történet úgy kívánja?

– Nagyon vigyázok, hogy hű maradjak a forrásokkal alátámasztható tényekhez, soha nem változtatom meg a történelmet. Erre nincs is szükség, hiszen a köztársaság összeomlásának idején az események kristálytiszta logika szerint követték egymást, mintha csak egy lebilincselően sodró regényt olvasnánk. Talán nem is véletlen ez a hasonlóság. Az ókori történetírók, mint Livius vagy Suetonius azzal a céllal írtak, hogy minél többen elolvassák a könyveiket. Ezért a lehető legjobb történeteket gyűjtötték össze műveikben. A római történelem tehát, ahogy ma ismerjük, kész regény. A munkám nagy része is az antik szövegek olvasásával telik. Elég jól olvasok latinul, így a különböző angol fordítások ellentmondásait az eredeti szöveg segítségével tudom kibogozni. Régebben sokat időztem Rómában, de Berkeleyben, ahol lakom, a Kaliforniai Egyetem ottani részlegének történelemkönyv-gyűjteménye is a legteljesebbek között van a világon. Hozzáférek a történelmi tudományos folyóiratokhoz is, forrásokban tehát nem szűkölködöm. Így az ismert tények között, dacára annak, hogy ennek az időszaknak a történéseit igen részletesen leírták, megtalálhatom a fehér foltokat. Ezek kellő teret engednek, hogy kitalált szereplőket, eseményeket vigyek a történetbe.

– Az emberek gondolkodásmódját is realisztikusan adja vissza? Gordianus barátként szereti rabszolgáit, de mennyire volt ez jellemző a valóságban?

– Ezt nehéz megmondani. Valóban sok szerző, például Cato is úgy beszél a rabszolgákról, mint beszélő szerszámokról, használati tárgyakról. Az is bizonyos, hogy sok római gondolkodott így róluk, hiszen tudták, hogy a rabszolgák dolgoztatása nélkül összeomlana a római gazdaság és ezzel a társadalmi rend is. Ezért görcsösen ragaszkodtak a rabszolgák elnyomásához. Ezzel együtt el tudom képzelni, hogy a Gordianushoz hasonló kisemberek, de akár az adminisztráció tagjai is normálisan viseltettek irántuk. Tiro, Cicero titkára például egyben a rabszolgája is volt, bár később fölszabadította. Ezzel együtt Tiro jegyezte le Cicero beszédeit, és bensőséges volt a viszony közöttük. Tehát rabszolga és úr között mindenféle kapcsolatra akad példa. A rabszolgák sem voltak egyenlők. Azokkal, akiket a földeken dolgoztattak vagy prostitúcióra kényszerítettek, valóban szörnyen bántak. Az iskolázott, írástudó rabszolgákat viszont, akiket társalgónak vagy tanítóként tartottak, esetenként igen megbecsülték.

– Legutóbbi könyve, a Birodalom, illetve előzménye, a Róma nem bűnügyi történet, inkább amolyan évszázadokon átívelő családregény. Miért írta ezeket, nem lehet a római történelemkönyvekkel már Tiberist rekeszteni?

– Angol kiadóm keresett meg az ötlettel, hogy írjak végre egy „nagy könyvet” Rómáról, azt pedig rám bízta, hogy miről szóljon. Azt találtam ki, hogy Róma teljes történetéről fog szólni, amelyet egy család sok generációjának életén keresztül mutatok be. Az első rész, a Róma a város alapításától a köztársaság bukásáig tartott, a Birodalom pedig itt kezdődik, és a Római Birodalom csúcspontjáig, Hadrianus császárságáig tart. Mindkét kor, az Octavianus előtti királyság, majd köztársaság és a konszolidációt követő császárság is érdekes a maga módján. Mindig próbálom a kor jellemző figuráin keresztül bemutatni az időszakot. A köztársaságban ezek általában hadvezérek és politikusok. A császárságban a politikai élet gyakorlatilag megszűnt létezni, így maradnak a jól ismert császárok és udvartartásuk. A társadalmi hierarchia egyik vezető rétegéről azonban mintha megfeledkeztek volna a korábbi szerzők. A császári rendszerben egyre több ember fordult a spiritualitás felé, így a vallási vezetők egyre fontosabb szerepet játszottak a társadalomban. A Birodalomban emiatt sokkal hangsúlyosabban vannak jelen, mint más történelmi regényekben.

2011. június 18.

EGY ELTÖRT ORR

Évente csak egy kisebb lakás területének megfelelő részt tárnak föl a magyar őslénykutatók a Dunántúli-középhegység egyik bauxitbányájában, a leletek mégis tudományos szenzációk sokaságát szolgáltatják. Ősi Attila, a kutatás vezetője szerint, ha a szerencse is melléjük áll, a bakonyi helyszín még évtizedekig nem hagyja őket unatkozni.

Ősi Attila

geológus, paleontológus, 1980-ban született Ajkán. 2003-ban szerzett geológus diplomát az Eötvös Loránd Tudományegyetem őslénytani tanszékén. 2006 óta a Magyar Tudományos Akadémia (MTA) és a Magyar Természettudományi Múzeum közös paleontológiai kutatócsoportjának munkatársa, és az iharkúti lelőhely feltárásának vezetője. Kutatásait az MTA Lendület programja illetve az Országos Tudományos Kutatási Alapprogramok támogatják. Az ásatásokról mindent megtudhatnak a magyardinoszaurusz.hu oldalon.

Az iharkúti paleontológiai lelőhely feltárása az utóbbi időben magyar tudományos sikertörténetté kerekedett. Szinte évente kerülnek elő onnan a tudomány számára ismeretlen fajok. Hogy akadtak rá erre a helyre?

– Tizenegy évvel ezelőtt, amikor másodéves egyetemista voltam, Torma András barátommal ellátogattunk a Bakonyban lévő iharkúti bauxitbányába. Akkorra már eldőlt, hogy én a gerinces ősmaradványokat akarom kutatni. Iharkút falut a nyolcvanas években kitelepítették és elbontották, minthogy a kitermelhető bauxitvagyon jelentős része a házak alatt volt. A kitermelés 2006-ig folyt a területen, és a bányászat során olyan kőzetrétegeket is feltártak, amelyek a dinoszauruszok korából származnak, tehát nagyjából nyolcvanötmillió évesek. Korábban nem kerültek elő hazánkból a jól ismert nagy dinoszauruszokhoz hasonló maradványok. Az iharkúti ásatás természetesen nemcsak dinoszauruszokról szól, sok más állat és növények maradványai is előkerültek eddig.

– Milyen geológiai jellegzetességei vannak egy reményteljes dinoszaurusz-lelőhelynek?

– Az iharkúti területet nemcsak a kréta időszakból származó kőzetréteg teszi értékessé őslénytani szempontból, hanem e réteg keletkezésének környezeti háttere is. Folyó és annak ártere lehetett ott a régmúltban, ez pedig kiválóan alkalmas arra, hogy a szárazföldi állatok, dinoszauruszok, krokodilok, teknősök, repülő hüllők maradványait megőrizze. A fosszilizációhoz ugyanis elengedhetetlen, hogy az elhalt élőlények teste szinte azonnal betemetődjön, például a folyó hordaléka alá. Ezt a kőzetegyüttest leírásának első helyszíne után csehbányai formációnak nevezzük.

– Miért nem kutatott ott más korábban?

– A bányászat megkezdése előtt gyönyörű szép tölgyes, bükkös uralta a területet, feltárást, nyílt sziklafalat nem találhattunk ott. A paleontológusok a kilencvenes évek végéig alig tudtak az iharkúti bányában előkerült kőzetrétegekről. Valójában addig a kutatható maradványok hiányában nem is voltak dinoszauruszokkal foglalkozó őslénykutatók hazánkban. A bányászat és az akadémiai világ közötti kommunikáció sem zökkenőmentes, a cégeknek igazából nem érdekük, hogy kutatók mászkáljanak naphosszat egy működő bányában. Volt azonban néhány szakember, aki ismerte a terület földtani jellemzőit. Jocháné Edelényi Emőke, a Magyar Állami Földtani Intézet geológusa hívta fel a figyelmünket Iharkútra, minthogy ott volt olyan réteg, amelyet mi kerestünk. Persze ez nem feltétlenül jelentette azt, hogy ott csontokra is bukkanhatunk.

– Az üzemelő bányában kezdték meg a feltárást?

– Igen, rendszeresen robbantottak, így nem lehetett szabadon jönni-menni. A bánya északi részére irányítottak minket, ahol akkor már befejezték a művelést, de délben mindennap el kellett hagynunk a területet a robbantások idejére. Mi sem hittük, hogy azonnal találunk bármit is, amit más még nem talált meg előttünk. De nem így történt, a felszín alatt hét méterre csontokat tartalmazó homokkőrétegre bukkantunk. Ásnunk ehhez nem is kellett, hiszen a bánya majdnem függőleges falán lefelé haladva végigkövethettük az egymásra települt kőzetrétegeket.

– Tehát a paleontológusok az új lelőhelyek felfedezésekor a bányák működésétől függenek.

– Így van, ha nincs az a bánya, akkor mi most nem beszélgetnénk. A bánya falát tanulmányozva már az első nap találtunk néhány tucat csontot. A következő években, amikor éppen nem voltam az egyetemen, ott töltöttem az időmet. Ebben sokat segített, hogy ajkai vagyok, hétvégenként hazajártam, Ajka pedig alig huszonöt kilométerre van Iharkúttól. Az első években még csak barátokkal jártunk ki, és úgy kezdtük meg a réteg föltárását. Később sikerült annyi kutatási pénzt összekalapozni, hogy már komolyabb expedíciót tudtunk szervezni. A program beindulásához azonban jó adag szerencse is kellett. Ha minket először nem a bánya északi, hanem például a délnyugati falához irányítanak, akkor valószínűleg egy szál csontot sem találtunk volna. Abban is szerencsések voltunk, hogy a kezdeti leletek után folyamatosan kerültek elő újabbak, azóta pedig más rétegeket is találtunk, amelyek talán gazdagabbak ez eredetinél is. Az első leletek minden túlzás nélkül fordulatot hoztak az életemben, hiszen azonnal tudtuk, ha ezek valóban dinoszauruszcsontok, akkor ez nagy fogás.

– Mekkora a csontokat tartalmazó réteg kiterjedése? Mikor fog elfogyni?

– Ez jól lehatárolható, körülbelül négy-öt ezer négyzetméteres terület. Ennek a szélén ásunk három héten keresztül minden évben huszonkét emberrel, és így ötven-hatvan négyzetmétert tárunk föl. Ha elosztjuk egymással a két számot, kiderül, hogy még évtizedekre elegendő munka van. Persze csinálhatnánk azt, hogy többször megyünk ki a lelőhelyre egy évben, de ez fölösleges, hiszen így is előkerült idén több száz lelet, közöttük koponyaelemek, végtagcsontok, fogak. A leletek földolgozása olyan nagy munka, hogy a korábbi években gyűjtött anyag egy része még mindig földolgozásra vár.

– Az érdekes leletek azonnal kitűnnek a többi közül, vagy csak sokkal később, a ládák földolgozása során?

– Mindkettőre van példa. Tavalyelőtt, amikor az Ajkaceratops maradványait megtaláltuk, a kőzet bontása során úgy tört véletlenül, hogy az állat kampós papagájcsőrre emlékeztető orr-részének maradványa egyből szembetűnt. Egy kollégám, Gulyás Péter sebtében, alig fél óra alatt kipreparálta, és akkor láttuk, hogy ez egy koponyatöredék.

– Mikor mondhatja egy kutató néhány töredezett csont alapján, hogy az nem egy már ismert dinoszauruszhoz tartozik, hanem új fajtól származik?

– Ez gyakran igen nehéz. Mennél több része ismert a csontváznak, annál biztosabbak lehetünk a határozás során. A valóságban azonban a leletek legtöbbször töredékesek, és a fajoknak csak egyes testrészeit ismerjük. A tudománytörténetben sokszor előfordult már, hogy egymástól függetlenül, gyakran sok évtized különbséggel ugyanazon faj különböző csontjait találták meg, amelyeket különböző nevekkel illettek. Erre akkor derülhet fény, ha egyszer egy teljes csontvázat találnak. Lehet, hogy az iharkúti leletek esetében is történik majd hasonló fordulat, azt azonban biztosan állíthatjuk, hogy a talált koponyatöredék csonttani jellegzetességei, úgynevezett diagnosztikus bélyegei különböznek az összes többi ismert rokon faj jellemzőitől. Az Ajkaceratops esetében azt is figyelembe kell venni, hogy a legközelebbi hasonló dinoszauruszfaj hatezer kilométerre keletre, Közép-Ázsiából, ráadásul nem teljesen hasonló korú kőzetekből került elő. Olyan messze tehát, hogy valószínűtlen, hogy a két lelet ugyanattól a fajtól származna.

– Milyen hely volt Iharkút környéke nyolcvanötmillió évvel ezelőtt?

– Erről egyre többet tudunk, ahogy újabb és újabb leletek kerülnek elő. Sok növény maradványát és a folyók vízi élővilágának nyomait is föltártuk, így képet alkothatunk az akkori környezetről. Ezek alapján szubtrópusi éghajlat lehetett akkor, a Rába nagyságú folyó árterét pedig dombok, alacsonyabb hegyek ölelhették körbe. A folyó néhány tíz kilométerre nyugatra torkollhatott bele az akkori Tethys-óceánba. Ezen az élőhelyen élt az a hat dinoszauruszfaj, amelynek maradványai eddig előkerültek. Három növényevő, három ragadozó volt közülük. A legnagyobb testű ragadozóktól csak fogakat találtunk, de abból több száz darabot. Ezek alapján ez a húsevő négy-öt méter hosszú lehetett.

– Feltűnő, hogy a Magyarországon talált dinók elég kicsik az ismert fajokhoz képest. A legnagyobb ragadozó testhossza harmada a Tyrannosaurus rex hosszának, az egy-másfél méteres Ajkaceratops pedig ötödolyan hosszú sincs, mint a Jurassic Parkból ismert Triceratops. Mi ennek az oka?

– A földtörténeti kréta időszakban Európa inkább szigetvilág volt. Ezzel ellentétben Ázsia és Észak-Amerika hatalmas szárazföldnek számított. A biológiában ismert, szigethatásnak nevezett jelenség miatt a szigeteken élő állatok, főként a kevesebb táplálék miatt, általában kisebbek a kontinenseken lakó rokonaikhoz képest. Viszont éppen a hajdani szigetek teszik különlegessé a lelőhelyet. A talált maradványok ugyanis a családok szintjén hasonlóak a többi európai helyszínek leleteihez, viszont sok egyedi, máshol nem található faj van közöttük. Hasonló ez a Galápagos-szigeteken élő pintyekhez, ahol minden szigeten különálló fajok alakultak ki.

– Lehetnek Magyarországon az iharkútihoz hasonló gazdagságú dinoszaurusz-lelőhelyek?

– Igen, a Bakony más részein, a Mecsekben és a Villányi-hegységben is vannak olyan területek, ahol, bár az iharkútinál jóval idősebb, de még mindig a dinoszauruszok korából származó kőzetrétegeket tárnak föl. Így megvan annak az esélye, hogy ott is találnak majd dinoszauruszokat. Ázsia és Amerika területén nagy kontinensek voltak, ezért ott éltek az igazán hatalmas dinoszauruszok. Kínában a maradványok előfordulása olyan tömeges, hogy évszázadok óta gyűjtik és darálják a csontokat, hogy potencianövelő gyógyszereket készítsenek belőlük. Innen származik a sárkányok legendája is. Amikor évszázadokkal ezelőtt az ottani emberek egy másfél méteres combcsontot találtak, fogalmuk sem lehetett az eredetéről, kézenfekvőnek tűnt tehát azt feltételezni, hogy mesebeli lénytől származik.

– Ön Magyarországon az egyik legismertebb paleontológus, és nemzetközileg is jegyzik a nevét. Fölmerül a kérdés, hogy miért nem ott kutat, ahol hatalmas állatok szenzációs, teljes csontvázát találhatná meg, és világhírű fölfedezővé válhatna.

– Nem merült föl soha, hogy külföldre menjek dolgozni. Úgy hozta az élet, hogy nekem mindig rengeteg dolgom volt itt, Iharkúton. Korábban talán azért lett volna érdemes kimenni, hogy kifogástalan körülmények között kezdhessem meg a tudományos kutatást. Ez nem azt jelenti, hogy alkalmanként nem megyünk ásni például Argentínába, Spanyolországba vagy Kínába, de ezek rövid, néhány hetes expedíciók. Kínában az expedíció másfél hónapja alatt több tíz négyzetkilométert kell átfésülnie az embernek. Ekkor egy kalapáccsal, jegyzetfüzettel és GPS-vevővel gyalogol a sivatagban, és a felszínen lévő csontokat gyűjti. Arra gyakran nincs is idő, hogy az ember kiásson mindent, csak bejelöli a térképen, és később a technikusok vagy maga a kutató visszatér a lelőhelyre. Egyszer Kínában, ahol mi ástunk, volt egy körülbelül hét-nyolc méteres teljes csontváz, amelyet még az előző szezonban kezdtek feltárni, de még akkor sem végeztek vele.

– Kínában nagy probléma az ősmaradványok illegális gyűjtése és a köréjük épült feketepiac. Iharkúton tapasztaltak már lopást?

– A mi lelőhelyünkön is jártak már ősmaradványokat kereső idegenek. Mindent megteszünk, hogy elzárjuk előlük a lelőhelyet, ezért több méter vastag földdel takarjuk be a területet. Nekünk csak ez van, a meglévő leletanyag is sokkal kevesebb, mint Kínában vagy Mongóliában, és hamar kimerülhet.

2011. szeptember 3.

VÉGE FŐCÍM

Két évvel ezelőtt a hatásvadász kommentárok szerint az örök élet titkának felfedezéséért kapott megosztott orvosi és élettani Nobel-díjat Elizabeth Blackburn. Hogy mivel foglalkozik valójában, azt eközben kevesen tudják, értik. Az amerikai molekuláris biológus a személyre szabott orvoslással foglalkozó Quintess Tudásközpont megnyitójára érkezett hazánkba.

Elizabeth Blackburn

ausztrál-amerikai molekuláris biológus 1948-ban született a tasmániai Hobartban. A Melbourne-i Egyetemen diplomázott, majd a Cambridge-i Egyetemen szerzett doktorátust, ahol témavezetője az egyedüliként kétszeres kémiai Nobel-díjas Frederick Sanger volt. Jelenleg a Kaliforniai Egyetem San Franciscó-i részlegén dolgozik, a kromoszómák telomérának nevezett végeit kutatja. 1984-ben doktoranduszával együtt felfedezték a telomérákat hosszabbító telomeráz enzimet, amelyért 2009-ben megosztott Nobel-díjat kaptak a telomérák feladatának megfejtőjével, Jack Szostakkal együtt. 2007-ben a Time magazin a világot leginkább formáló száz ember közé választotta.

Hogyan függnek össze az ön kutatásai az öregedéssel?

– A kromoszómává csavarodott DNS-lánc, az örökítőanyag végein nem a fehérjéket kódoló gének helyezkednek el. Ez nem is baj, hiszen minden egyes sejtosztódást megelőző DNS-kettőződés alkalmával a lánc kissé rövidül, leszakad a végeiről néhány nukleotidnak nevezett alkotóelem. Így ha ott fontos gének lennének, szükségszerűen károsodnának. Ehelyett sokszorosan ismétlődő, semmit nem kódoló nukleotidsorozat, az úgynevezett teloméra védi a DNS-láncot. Ez a szakasz egyre csak rövidül, és e folyamat tekinthető a sejtek öregedési mechanizmusának. A legtöbb sejt ennek ellenére sem tud végtelen sokszor osztódni, mert egy idő után elfogy a teloméra, és akkor már fontos gének sérülnek. Ilyenkor általában bekövetkezik a sejthalál. Léteznek hosszabb és rövidebb telomérával védett sejtek, és az emberek között is van különbség e tekintetben, így részben ez magyarázhatja azt, hogy néhányan miért maradnak fiatalosak és élnek tovább, mint mások. A telomérákat már előttünk is ismerték, néhány sejttípusnál azonban azt tapasztalták, hogy hiába osztódnak, teloméráik nem rövidülnek. Ennek oka rejtély volt.

– Ha a telomérák elfogyása a sejt halálával jár, akkor az állandó hosszúságú kromoszómavégek halhatatlanná teszik a sejtet?

– Bizonyos esetekben igen. A legtöbb emberi sejtben működik egy mechanizmus, amely bizonyos mértékig visszaépíti a telomérákat. Már jó ideje e DNS-végekkel foglalkoztam, amikor egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy kell lennie egy ilyen „javítófolyamatnak”, amely hosszabbítja a kromoszómavégeket. A molekuláris biológiában az efféle funkciókat általában enzimek látják el, így egy enzimet kezdtünk keresni. Elvégeztem néhány előzetes kísérletet, és mivel ezek eredményei biztatók voltak, megbíztam a tanítványomat, Carol Greidert, hogy ez irányban kutasson tovább. A végső bizonyíték megszerzéséhez négy év kutatásra volt szükség. A kiinduló ötlet már a hetvenes évek végén megfogalmazódott bennünk, de tudja, a biológiában az ötletek nem kerülnek pénzbe. Csakhogy bizonyítékok is kellenek, és ez sokkal lassabban megy. Már az első év végén voltak adataink, amelyek az enzim létére utaltak, de onnan még sokat kellett dolgoznunk, hogy teljesen meggyőződhessünk igazunkról.

– Amikor megtalálták a telomérákat visszaépítő telomeráz enzimet, azonnal látta, hogy ez nagy dobás lehet?

– Igen, arról azonnal meg voltam győződve, hogy ez valami teljesen új, eddig ismeretlen működése az élőlényeknek. Abban is szinte biztos voltam, hogy a telomeráz enzim aktivitása általános lehet a természetben, hiszen a molekuláris biológiáról általánosságban elmondható, hogy ami igaz az egyik sejttípusra, az alapvetően másfajta sejtekben is működhet. Tehát éreztem, hogy akkor felfedeztünk valami fontosat. Persze nem gondoltam azonnal arra, hogy ezért Nobel-díjat kellene kapnom.

– Valóban nem? Szinte minden Nobel-díjas azt mondja, hogy nem foglalkozott azelőtt a kitüntetéssel, de ha az eredményei már elengedhetetlen részét képezik a világ összes biokémiai, genetikai tankönyvének, csak eszébe jut, hogy esetleg esélyes lehet.

– Jó, az utóbbi tíz évben innen-onnan valóban hallottam pletykákat arról, hogy jelöltek a díjra, így nem ért teljesen váratlanul a dolog. A lehetőségről tehát tudtam, de sok embert jelölnek minden évben, így az esélyeim még ennek fényében is csekélyek voltak. Az ember sosem tudhatja biztosan, hiszen sok kutatót jelöltek már többször is a múltban úgy, hogy végül nem kapták meg a díjat.

– Szükségszerű az élőlények öregedése?

– Azt mondhatjuk, hogy igen, amolyan főcím a film végén. Az evolúció során olyanná alakultak az élőlények, hogy – nem tekintve az osztódással szaporodó egysejtűeket – a legtöbbjüknek véges az élettartama. Életük maximális időtartamát jórészt a genetikai faktorok működése határozza meg. Az ember ebből a szempontból különleges. A legtöbb állattól eltérően ugyanis mi életünk jelentős részét azután éljük le, hogy befejeztük reproduktív életszakaszunkat, tehát nem hozunk a világra több utódot. E jelenség háttere evolúciós szempontból nem nyilvánvaló, így mélyebb kutatásra van szükség e téren. Az öregedés nagy része ebben az életszakaszban játszódik le. Mivel egyre több ember éli meg a késői öregkort, rendkívül fontos megértenünk e folyamat ható tényezőit, illetve azt, hogy ezek közül mit tudunk megváltoztatni, és mit nem. A vége ugyanis mindenképpen a halál, de az egészségben eltöltött évek száma olyasvalami, amiről egyre biztosabban állíthatjuk, hogy befolyásolni lehet. Miközben az emberek elvi maximális élettartama genetikailag programozott, az átlagos élettartam jóval elmarad ettől, így van lehetőségünk megnyújtani az életet.

– Hogyan függ össze a teloméra hossza és az élettartam?

– Sok tanulmány bizonyította az utóbbi évtizedekben, hogy kapcsolat van a telomérák hossza és sok öregkorhoz köthető betegség előfordulása között. Tehát minél hosszabb valaki kromoszómáinak végén a védő nuklotidsorozat, annál kisebb eséllyel betegszik meg például rákban, szív- és érrendszeri betegségekben. Az emögött rejlő mechanizmust még nem értjük pontosan, de az összefüggés biztosan létezik. A teloméraszakasz hossza több tényezőtől függ. Ezek egy része öröklött, ami hasonlóan a hazárdjátékokhoz, csak a szerencsén múlik. Pontosabban érdemes bölcsen megválasztani a szüleinket, de ez persze csak vicc. Él egy szerencsés kisebbség az emberek között, amelynek öröklötten jól működik a telomeráza, és különösebb erőfeszítés nélkül ellenáll az öregkori betegségeknek. A többség azonban nem ilyen, hiszen hatnak ezenkívül a környezeti tényezők, főként a környezetszennyezés, és végül az emberek életmódja is befolyásolja a telomérák hosszát. Méghozzá a telomeráz működésén keresztül, mert ha csökken az enzim hatékonysága, akkor az a telomérák rövidülését okozza.

– Hogyan befolyásolja az életmód a telomérák hosszát?

– A stressz az egyik legfontosabb tényező, amely rövidíti a telomérákat. A magyar Selye János (a stresszkutatás világszerte elismert úttörője – M. Cs.) írta, hogy a stressz ára az, hogy az illető egy kicsit öregebb lesz tőle. Ebben tökéletesen igaza volt, hiszen kimutatták, hogy a stresszelt emberek telomerázaktivitása alacsonyabb, és így teloméráik is rövidebbek. Ugyanezt látjuk a rákos betegeknél, a demenciával, csontritkulással, cukorbetegséggel küzdőknél. Az életmódváltás a telomerázaktivitást is befolyásolhatja, így fontos szerepe lehet a betegségek megelőzésében. A testsúly alacsonyan tartása, a rendszeres mozgás, a dohányzás elutasítása mind ilyen viselkedésbeli változtatás, amely végső soron a betegségek kialakulásának kockázatát csökkenti. Fontosnak tartom azonban hangsúlyozni, hogy amint a betegség kialakult, ezek a lépések már nem elegendők a gyógyuláshoz, akkor a fejlett nyugati orvostudomány vívmányaira kell hagyatkoznunk.

– Tehát ön azt állítja, hogy akiknek jobban működik a telomerázuk, azok egészségesek? A rákos betegek sejtjei nem éppen azért válnak halhatatlan, szüntelenül osztódó tumorsejtekké, mert erős bennük a telomerázaktivitás?

– Az egyes sejttípusokban eltérő intenzitással működik a telomeráz. Az őssejtekben és az ivarsejtekben, minthogy feladatuk ellátásához nem szabad meghalniuk, egészségesen is dolgozik az enzim, de sok testi sejtben is kimutatható némi telomérajavítás. A rákos sejtekben valóban elszabadult az enzim működése, és ezt a jelenséget sok kutatócsoport arra próbálja használni, hogy ennek segítségével találjon gyógymódot a rákra. A telomerázgátló gyógyszereknél azonban, ahogy a rákkezelésnél általában, nagyon nehéz megtalálni azt a dózist, amellyel gátoljuk a tumorsejtek szaporodását, de nem öljük meg az egészséges sejteket.

– Kifejlesztettek az utóbbi években a telomérák hosszát mérő gyorsteszteket – akár egy vércseppből vagy nyálminta alapján –, többek között az ön cége is. Ezek mire jók, mit tudhatunk meg az eredményből?

– A rövid telomérákat figyelmeztető jelnek kell tekintenünk. Az orvosi statisztikák alapján megállapíthatjuk, hogy az adott populációban mennyivel növeli meg vagy csökkenti bizonyos betegségek megjelenésének kockázatát az, ha valakinek az átlagosnál rövidebbek vagy hosszabbak a telomérái. Fontos tehát tudatosítanunk, hogy a telomérák, más biológiai jelzésekhez (tudományos kifejezéssel: biomarkerekhez – M. Cs.) hasonlóan nem töltik be a jósok kristálygömbjének szerepét, tehát nem lehet belőlük teljes bizonyossággal megjósolni a jövőt. Az eredmény csak a valószínűségről tájékoztat, az orvosok felelőssége, hogy ezt az információt úgy adják át a tesztelt személynek, hogy ő helyesen legyen képes értelmezni. Nem szabad azt gondolnunk, hogy a telomérák hosszának mérése önmagában meggyógyítja majd a rákot vagy bármilyen betegséget afféle csodaszerként.

– Ha már a csodaszereket említette, ön tíz évvel ezelőtt az Egyesült Államok bioetikai bizottságának tagjaként nyíltan támogatta az őssejtek kutatását, szembemenve a Bush-adminisztráció irányvonalával. Ezért aztán ki is tették önt a bizottságból, ami miatt számos tudós tiltakozott. Az eltelt tíz év őssejtekkel kapcsolatos eredményei igazolták a várakozásait? Még ma is támogatja ezt a kutatást?

– Igen, ugyanazért támogatom ma is, amiért akkor támogattam. Az őssejtekkel kapcsolatban rendkívül sok a megválaszolatlan kérdés. Az egyetlen módja annak, hogy e kérdésekre választ kapjunk, a megfelelően szabályozott tudományos kutatás. A kutatás betiltása számomra a könyvégetéssel egyenértékű. Egyesek megpróbálják elpusztítani a tudást. Pedig az egyetlen helyes cselekedet a tudás megszerzése, majd felelősségteljes használata. Azóta mégis folynak a kutatások, és ahogy ön is, én is tudom, kiderült, hogy a dolgok összetettebbek annál, mint amilyennek kezdetben tűntek, és elmaradtak a várt eredmények. Az emberek szinte csodavárással figyelték az őssejtkutatást, de bár rengeteg kifogástalan kísérletet végeztek a laboratóriumokban, a klinikai alkalmazhatóságot illetően jórészt csalódniuk kellett. Ám mindez nem igazolja a betiltásra tett próbálkozásokat, hiszen ha sikerült volna leállítani a kutatást, ma nem lennénk e tudás birtokában.

2011. október 29.

A MEGBECSÜLT ADAKOZÓ

A december végén egyre gyakrabban keresett jótékonyság, erény és önzetlenség nem csupán kultúránk alkotása, e viselkedésformáknak egyértelmű törzsfejlődési előképeik vannak, vallja Bereczkei Tamás evolúciós pszichológus. Az erény természete című kötetében is megfogalmazott nézetei szerint az adakozás formái a kőkori társadalmakban gyökereznek, és furcsa módon a jótékony ember érdekeit ugyanúgy szolgálják, mint a szükséget szenvedőkéit.

Bereczkei Tamás

evolúciós pszichológus 1956-ban született Egerben. Miután biológusi diplomát szerzett a József Attila Tudományegyetemen és filozófiai oklevelet az Eötvös Loránd Tudományegyetemen, 2003-ban a pszichológiai tudományok területén lett a Magyar Tudományos Akadémia doktora. Jelenleg a Pécsi Tudományegyetem egyetemi tanára, az ottani pszichológiai intézet vezetője. Evolúciós pszichológiai kutatásai számos témakört, így a párválasztást, a reproduktív stratégiákat, az altruizmust, az élettörténeti pályákat és szülői gondoskodást ölelik föl. Kötetei közül néhány: A belénk ivódott múlt (Dialóg, 1998), Evolúciós pszichológia (Osiris, 2003), Az erény természete (Typotex, 2009).

Civilizációnk terméke a jó szándék, vagy biológiai gyökerei is vannak?

– Fontos ez a kérdés, hiszen az európai kultúrtörténetben nagyon erősen meggyökerezett az a nézet, miszerint mi, emberek alapvetően önzőek vagyunk, és csak a társadalmi normák hatására válunk önzetlenekké. Freud szerint a születéskor meglévő tudat alatti ösztöneink az önérdek érvényesítését szolgálják, majd a szuper ego, a társadalmi elvárások szelídítik meg ezeket az ösztönöket. Az újabb kutatások azonban egyértelműen abba az irányba mutatnak, miszerint az ember evolúciója során tett szert azokra a magatartásbeli jellegekre, amelyek az együttélést szolgálják. Nem arról van tehát szó, hogy biológiailag önzőek vagyunk, társadalmilag pedig nagylelkűek, hanem mindkettőnek vannak biológiai és társadalmi alapjai egyaránt.

– Hogyan tudjuk megfogni a meglehetősen ködösen hangzó jó szándékot tudományos módszerekkel?

– Felbonthatjuk több, egymással összefüggő, de egyenként pontosabban meghatározható képességekre. Az egyik legfontosabb közülük az empátia, a másik emberrel való együttérzés, gondolataira való ráhangolódás képessége. Kiderült, hogy ez nem tanult viselkedés, sokkal inkább az emberi idegrendszer egyik alapvető megnyilvánulása. Egy kísérletben a résztvevők ujját tűvel megszúrták, miközben agyuk aktivitását funkcionális mágneses rezonanciás képalkotó berendezéssel, FMRI-vel vizsgálták. Ez az eszköz ki tudja mutatni, hogy az agy mely területei dolgoznak éppen, hol történik az információ földolgozása. Ezután ugyanazon alanyoknak végig kellett nézniük, amint másoknak okoznak fájdalmat a tűvel. Úgy találták, hogy agyuk ugyanazon területe, az érzelmek átélésében fontos szerepet játszó cinguláris kéreg aktiválódott, mint amikor a saját ujjukat szúrták meg. Tehát ugyanúgy reagálunk mások fájdalmára, ahogyan mi magunk is átéljük.

– Mikor jelenik meg az empátia képessége az emberben?

– Már egészen pici korban. Az újszülöttek hajlamosak sírva fakadni, ha más gyerekek sírását hallják. Az ember, úgy tűnik, veleszületetten empatikus. Különösen érdekes azonban, hogy ez a képesség jószerével csak ránk jellemző. Bár van néhány kutató, aki szerint már az emberszabású majmok is mutatnak olyan viselkedésbeli jellegzetességeket, amelyek empátiaként értelmezhetők, de igazából hiányoznak belőlük e képesség egyértelmű jelei. Bármennyire szeretünk „nemes lelket” tulajdonítani az állatoknak, nem rendelkeznek a legtöbb, jónak tartott emberi képességgel. A rokon állatok egymás között lehetnek önzetlenek, de idegenekkel szemben kifejezetten nem viselkednek így. Az egymást segítő emberi megnyilvánulások másik elemét, az együttműködés jeleit megtaláljuk az állatoknál, de ez is alapvetően különbözik a mienktől. Az ember számára az együttműködés aktusa önmagában is pszichológiai jutalomforrás lehet.

– Tehát nem is feltétlenül a közös cél elérése a fontos?

– Számos kísérletben kimutatták, hogy miközben az emberek hajlandók együttműködni, sőt gyakran örömmel támogatnak másokat, agyuk középagy nevű részének „jutalmazóközpontjában” megnő az aktivitás. Az ott termelődő dopaminhormon fölszabadulása pedig jóleső érzéssel jár. A kölcsönös együttműködés tehát megelégedésünkre szolgál. Még akkor is, ha csalással nagyobb nyereségre tehetnénk szert, számunkra az együttműködés maga az igazi pszichológiai jutalom. Tele vagyunk tehát huzalozva az együttélést és az egymás segítését lehetővé tévő képességekkel, és erről korábban vajmi keveset tudtunk.

– Az evolúciókutatók többsége az egyént vagy az egyedet tekinti a szelekció alanyának, tehát szerintük végső soron azért alakulnak ki képességeink, hogy az nekünk legyen előnyös. Kevesen vannak, akik a csoportszelekciót tartják érvényesnek, az ő értelmezésükben a csoporttagok képességei a csoport túlélését segítik. Amikor jót teszünk embertársainkkal, ez melyik értelmezés szerint „logikus” döntés?

– Az biztos, hogy azok a viselkedésformák, amelyek hátrányosak voltak az egyén vagy a csoport számára, nem maradhattak fönn tartósan. Sokan tartják úgy, hogy azért alakult ki bennünk az együttműködés képessége, mert az ember évmilliók óta zárt, száz-százötven fős csoportokban élt. E csoportok nagycsaládok voltak, ahol a tagok önfeláldozása gyakran rokonaik túlélését segítette. [Az elmélet kidolgozásában úttörő szerepet játszó Robin Dumbarral készült interjúnkat 2009. április 4-i számunkban olvashatták, illetve elérhetik az interneten a bit.ly/tNCmHx címen.] A csoport túlélése pedig akkoriban elengedhetetlen fontossággal bírt az egyén boldogulása szempontjából. Azt sem szabad elfelejtenünk, hogy a jótékonykodás az egyén számára is előnyös lehet. Az élet számos területén megfigyelhető, hogy az adakozó embernek megnő a társadalmi presztízse, népszerűsége, befolyása.

– Önös érdekből vagyunk hát önzetlenek?

– Részben. Kutatócsoportunk elvégzett egy való életben játszódó kísérletet, amelyben tehát nem szimuláltuk a valóságot, hanem a résztvevők úgy cselekedtek, mintha nem is vizsgálat folyna éppen. Egyetemistákat kértünk meg, hogy társas kapcsolataikat fölmérő teszteket töltsenek ki. Amikor aztán föltérképeztük szociális helyzetüket a csoporton belül, megkértünk valakit egy karitatív szervezettől, hogy jótékony cselekedetekre kérje föl az egyetemistákat. Például arra, hogy kísérjenek el beteg gyerekeket az állatkertbe, segédkezzenek véradásnál vagy hajléktalanok egészségügyi ellátásánál. Ezek egyszeri, ingyenes, mindenféle utólagos megtérülést, viszonzást nélkülöző cselekedetek voltak. Azt találtuk, hogy az emberek sokkal hajlandóbbak voltak jelentkezni, ha csoporttársaik látták a felajánlkozásukat, mintha csendben, anonim módon kellett feliratkozniuk. A nyíltan jelentkező, tehát nemeslelkűségüket bizonyító egyetemisták reputációja, népszerűsége később megnőtt csoportjukban.

– Miért segítünk olyanoknak, például távoli földrészeken élő éhezőknek vagy természeti csapások elszenvedőinek, akik valószínűleg sohasem fogják viszonozni cselekedetünket, sőt akikkel jó eséllyel még találkozni sem fogunk soha?

– Ennek hátterében részben ugyancsak a saját csoporttagjaink felé mutatott, önmagunkról kialakított kép állhat. Időnként tapasztalhatjuk, hogy egy ismerősünk kérkedik jó cselekedeteivel. Egy-egy megfelelő pillanatban elejtett megjegyzés már elég arra, hogy a közösség tudomására hozzák jótékonyságukat. Ez semmit sem von le a jó cselekedetek értékéből, az önérdek követése eszköz a segítségnyújtás megvalósításában. Vannak, akik szerint a sajtóban megjelenő nagyszabású levesosztó és hasonló segélyakciók is az adakozók azonosíthatóságát szolgálják, holott sokszor ésszerűbb lenne csendben kitölteni egy csekket. Sokan adnak valamit, ami jó érzéssel tölti el őket, de az adomány feladásának pillanatában véget is ért az aktus részükről. Nem törődnek a továbbiakban azzal, hogy az adomány valóban segített-e bárkin is.

– Ők a saját megnyugtatásuk miatt jótékonykodnak?

– Fontos hangsúlyoznunk, hogy nem általánosíthatunk, de bizonyosan vannak olyan emberek, akik a saját szorongásukkal küzdenek meg ilyen módon. Az emberi szenvedés képeit látva olyan negatív kedélyállapotunk alakulhat ki, amelytől menekülni próbálunk, és ennek egyik eszköze, ha adakozunk. Az adakozásra felszólító hirdetményeket gyakran éppen úgy fogalmazzák meg, hogy szorongást keltsenek az emberben. Kétségtelenül úgy vagyunk megalkotva tehát, hogy nehezen viseljük el mások szenvedését. Nagy kérdés, hogy mások segítése csupán „önző önzetlenség” részünkről, vagy valóban létezik igazi altruizmus. Erről jelenleg is vita folyik a szakirodalomban. Evolúciós értelemben az önzetlenség csak az önérdek szolgálatában alakulhatott ki, de mára önálló motiváció lett sok emberben. Sokan vannak, akik az empátia, az együttműködési készség és mások megértésének „adományát” az igazi, semmilyen hasznot nem hozó önzetlenség szolgálatába állítják.

– Ha az önzetlen, együttműködést segítő magatartásformák a százötven fős emberi csoportokban alakultak ki, hogyan maradhattak fönn máig, amikor felfoghatatlanul sok ismeretlen ember él egymás közelségében?

– Hiába vagyunk sokmilliónyian, a kis csoportok tovább élnek. Számos egyesület, klub, miközben tevékenységük valóban lehet fontos, azért létezik, hogy az emberek kis létszámú csoportokhoz tartozhassanak. E csoportokon belül törekszünk a népszerűségre, arra, hogy társaink lássák elismerésre méltó cselekedeteinket. Ma is élnek természeti népek kis létszámú közösségekben, így van lehetőségünk összehasonlítani az ő önzetlen megnyilvánulásaikat a sajátjainkkal. Sokan mondják, hogy a civilizáció megrontotta az embert, én azonban nem látom ilyen pesszimistán a helyzetet. Az előbbieknél más a jó cselekedetek formája, mint az ipari társadalmakban. Ott ritka az anonim adomány, hiszen ők egymás közelségében élik le egész életüket. A kölcsönös segítség a mindennapi együttműködés szerves része. A vadászó-gyűjtögető népeknél a zsákmány elosztása nem érdemek alapján, sokkal inkább szükség szerint történik, tehát adott esetben sokkal több élelmet kap a legtehetségtelenebb vadász, ha sok gyermeke van. Ezek nem adományok, az elosztás inkább jól működő tranzakciók rendszereként értelmezhető. Az adományozók befolyása ezáltal nő a csoporton belül.

– Az állatvilágban csak rokonok között beszélhetünk valódi önzetlenségről. A családtagok ott azért segítik egymást, hogy rokonaik, amelyek hasonló géneket hordoznak, túléljenek, így az önzetlen egyed genomjának egy része is továbbörökítődhet. Az embernél is megfigyelhető, hogy családtagjait jobban segíti?

– Számos vizsgálatban kimutatták, hogy dacára az ipari társadalmakról alkotott közkeletű vélekedésnek, a rokoni kapcsolatok továbbra is meghatározó jelentőséggel bírnak. Súlyos anyagi vagy egészségi szükséghelyzetben elsősorban rokonainkhoz fordulunk, és csak utánuk hívjuk barátainkat. Még akkor is igaz ez, ha esetleg barátainkat gyakrabban látjuk, mint rokonainkat. Viszont így karácsony idején nem állíthatom, hogy az önzetlen, segítő szándékú tettek mindig az önérdek szolgálatában állnak, sem azt, hogy szelektíven a rokonaink felé irányulnak. Úgy tűnik, hogy mégiscsak létezik egyfajta belső hajtóerő bennünk, amely a jó cselekedetek irányába tol bennünket, ezt azonban nagyon nehéz tudományos eszközökkel kimutatni.

– A karácsonyi ünnepek előtt minden évben több jótékonysági akciót szerveznek, mint az év egyéb időszakaiban. Az emberek valóban adakozóbbak ilyenkor, vagy csak a média szűrője engedi át jobban e témát?

– Az ajándékozási gesztus mindig is köteléket teremtett a csoport tagjai között. Nem is kell minden elemét tanulnunk, egészen kis gyermekek is megosztják ételüket, játékaikat szüleikkel vagy társaikkal. Bár karácsony idején személyes ajándékaink nagy részét családtagjainknak, barátainknak szánjuk, ilyenkor mindenki igyekszik megfelelni a felfokozott társadalmi elvárásoknak is. Normarendszerünk ezekben a hetekben kiáltóan követeli a segítségnyújtást. Nemcsak a sajtóban megjelenő hangzatos akciók alkalmával, de a családon belül ugyanúgy. Az ajándékozással személyes kapcsolatainkat próbáljuk ápolni olyan világban, ahol a személytelen kapcsolatok uralkodnak.

2011. december 31.

BIZTOS ÖTÖS

A matematika egyik legrangosabb elismerését, az Abel-díjat adományozták a világhírű magyar matematikusnak, Szemerédi Endrének. A díj és hetvenkét éves kora ellenére esze ágában sincs nyugdíjba menni, most éppen a matematika számára is új területébe igyekszik beletanulni.

Szemerédi Endre

Budapesten 1940-ben született matematikus. Miután az Eötvös Loránd Tudományegyetemen elvégezte a matematika–fizika szakot, a Magyar Tudományos Akadémia (MTA) Matematikai Kutatóintézetében helyezkedett el. A Columbia és a Rutgers Egyetemen dolgozott vendégprofesszorként, majd utóbbin 1990-tõl mindmáig egyetemi tanárként. Az MTA és az amerikai tudományos akadémia tagja, Abel- és Széchenyi-díjjal tüntették ki.

Mivel foglalkozik a szakterülete, a diszkrét matematika?

– A diszkrét matematika a véges halmazok struktúráját kutatja. Ellentéte a folytonos matematika, bár mostanában átjárás van a kettő között. Az internet például maga is a diszkrét matematika tárgya, hiszen véges sok honlapból áll. De az is diszkrét matematikai probléma, hány lottószelvényt kell kitöltenünk ahhoz, hogy biztosan ötösünk legyen. Persze a szerencsejátékok szervezői is ismerik e matematikai összefüggéseket, ezért úgy határozzák meg a játék árát, hogy ne érje meg mintegy negyvenötmillió lottószelvényt vásárolni. A nagy kaszinókban játszható hazárdjátékok is pontosan úgy vannak beállítva, hogy kellő számú játékos esetén, bár az esélyek majdnem egyenlőek, a kaszinó nyerjen többet. Nem kell ugyanis, hogy a játékos teljesen esélytelen legyen. Elegendő, ha a kaszinónak nagyon kicsivel több az esélye, hosszú távon máris biztos a profit.

– Ön szokott játszani?

– Nem játszom, de amikor Amerikában éltünk, egyszer voltunk a gyerekekkel Las Vegasban, és ott játszottam a félkarú rablón. Nem gondolom, hogy egy magamfajta diszkrét matematikusnak nagyobb az esélye a nyerésre, mint bárki másnak. Van azonban egy barátom, aki amellett, hogy matematikus, az amerikai zsonglőrtársaság elnöke is volt korábban. Bár barátok vagyunk, soha nem avatott be egyetlen trükkjébe se. Nos, ő játszott a kaszinókban két társával a ruletten. A golyó kiindulási állapotából a megpörgetés pillanatában villámgyorsan ki tudták számítani, hogy várhatóan hova érkezik. Ezzel valamivel nagyobb valószínűséggel találták el a kijövő számokat, mint mások. Ezt csinálták pár hétig, míg végül néhány jól öltözött úriember diszkréten ki nem tessékelte őket a kaszinóból. Ekkor ő már egy jó hírű matematikus volt.

– Az ember azt gondolná, hogy a matematika az a tudomány, amelyet szinte bárhol a világon azonos sikerességgel lehet űzni, hiszen nincsenek különösebb tárgyi feltételei. Ön mégis dolgozott az Egyesült Államokban is. Mi volt ott más a magyar viszonyokhoz képest?

– Az én szempontomból az égvilágon semmi sem volt más. Amikor elfogadtam a Rutgers Egyetem állásajánlatát 1990 körül, akkor már ötvenéves voltam, úgy is mondhatjuk, a pályafutásom nagy részét addigra már eltöltöttem Magyarországon. Tizenegy évig éltünk kint, aztán hazaköltöztünk a családdal, de nekem továbbra is van ott állásom. Választhattam, hogy a matematikai vagy a számítástechnikai tanszéken szeretnék-e dolgozni. Azért döntöttem a számítástechnikai mellett, mert megijedtem a matematikaitól. A Rutgers matematikaintézete ugyanis az egyik legerősebb Amerikában. Féltem, hogy mi lesz, ha az ott dolgozó világnagyságok közé kerülök. Amerikában ugyanazt a munkát végeztem, amelyet itthon végezhettem volna, tehát pusztán anyagi okok miatt mentem ki. Nagy a család, pénzt kellett keresni. Nem akarok nagy szavakat használni, hiszen szó sincs róla, hogy itthon bármi is gátolta volna tudományos fejlődésemet. Vannak azonban olyan területei is a matematikának, ahol nagyon hasznos, ha az ember külföldre megy, és elsajátítja az ottani ismereteket.

– Hol helyezkedik el a magyar diszkrét matematikai kutatás világviszonylatban?

– Ez éppen olyan tudományterület, amelyen a matematikusok hazánkban, különösen a Magyar Tudományos Akadémia Rényi Alfréd Matematikai Kutatóintézetében valóban világszínvonalú kutatást végeznek. Örömmel látom, hogy mostanában nagyon jó iskolák létesülnek a matematika sok más ágában is. Általában azok a fiatal matematikusok alapítják ezeket az iskolákat, akik kimentek Amerikába vagy Oroszországba, de vissza is tértek. A hatvanas években a diszkrét matematika szinte egyeduralkodó volt itthon, hiszen volt egy egyéniség, Erdős Pál, aki egy egész korszakot határozott meg.

– Erdősről még matematikai mérőszámot is elneveztek, ami azt mutatja, hogy az illető milyen szoros kapcsolatban állt vele munkája során, és minél alacsonyabb ez a szám, az adott kutató annál rangosabbnak számít.

– Igen, az én Erdős-számom 1, hiszen közvetlenül vele dolgoztam.

– A tudományos pályázati űrlapokon általában van egy rubrika, amelyben a tervezett kutatás várható gyakorlati hasznáról kell nyilatkozni. Ön mit írna ebbe a rubrikába eredményeivel kapcsolatban?

– Amikor egy problémán gondolkozom, nem látom, hogy ennek később bármiféle gyakorlati alkalmazása lesz, és ez nem is célom. Furcsa lehet, de az adott matematikai terület „belső szükségszerűsége”, hogy a megoldatlan kérdéseket megoldjuk, és az elméletet fejlesszük. Azt nem tudhatjuk, hogy évtizedek múltán mely alapkutatási eredményeket hasznosítják bizonyos nagyon is gyakorlati problémák megoldására. Az alapkutatásokat úgy kell tekinteni, hogy azok hozzátesznek valamit az emberiség tudásához, általuk jobban megértjük a világ működését. Ebben az értelemben a matematika olyan absztrakt konstrukció, mint egy művészeti alkotás. Az elméleti fizika mellett talán a matematika a legabsztraktabb tudományterület, így a legszabadabban dolgozhatunk. A későbbi alkalmazások sem ritkák. Az úgynevezett véletlengráf-elméletet, amelyen én is dolgoztam, például az internet felépítésében hasznosították. Természetesen nem én, én már nem igazán tudom követni, hogy mások mire használják az általam pályám legelején felfedezett összefüggéseket. Úgy kell megítélnünk egy közösség, most konkrétan a diszkrét matematikusok teljesítményét, hogy munkásságukat összeadva mondjuk húsz év alatt az eredmények mekkora hányadát sikerült gyakorlati problémák megoldására alkalmazni. Ha ezt összevetjük a matematikusokra fordított összegekkel, akkor az arány hihetetlenül jó. Ha a matematikusok például nem dolgozzák ki, hogy a komputertomográfos vizsgálat közben mi a készített felvételek ideális száma és elrendezése, ma a betegeknek másfél órát kellene eltölteniük a csőben, miközben röntgensugarak bombázzák őket.

– Manapság talán a számítógép területén találkozik a legtöbb ember a matematikai kutatás gyümölcseivel. Önről tudott, hogy nemigen dolgozik komputerrel. Hogyan teheti meg ezt, hiszen azt gondolhatjuk, hogy a modern matematika elképzelhetetlen számítógép nélkül?

– Eszerint nem vagyok modern matematikus. Azért kerülhettem a Rutgers Egyetem számítástechnikai tanszékére, mert korábban több elméleti cikket írtam az algoritmusokról kollégáimmal együtt, ezek pedig elengedhetetlenek az informatikában. Mindez azonban nem jelenti azt, hogy számítógéppel kellett dolgoznom.

– Akkor hogyan dolgozik, hogyan telik egy átlagos munkanapja egy magafajta kutató matematikusnak?

– Sokféleképpen lehet ezt csinálni, van, aki teljesen egyedül dolgozik. Én részben egyedül, részben két-három kollégámmal együtt dolgozom. Elbeszélgetünk a megoldásra váró problémákról, mindenki elmondja az ötleteit. Szinte heti rendszerességgel tartunk szemináriumokat, ahol megismerjük más kollégák eredményeit, bár manapság az interneten azonnal elterjeszthetők az új eredmények, szinte nincs is már szükség folyóiratokra. Én munka közben általában sétálok, úgy gondolkodom. Néha beugrik egy ötlet, sikertelenség esetén pedig hónapok telhetnek el, míg erőt gyűjtök magamban egy probléma feladására. Amikor már van elképzelésem a megoldásról, csak akkor ülök le az asztalhoz, és akkor írom le először a megoldás vázlatát. A közhiedelemmel ellentétben ilyenkor a legtöbb matematikus még mindig papírral és ceruzával dolgozik, és konkrét számokkal számol. Amikor itthon dolgozom, gyakran lefekszem az ágyra, mert fekve támadnak a legjobb gondolataim.

– Két évvel ezelőtt interjút készítettem Terence Tao matematikussal (Spriccelt prímszámok, 2010. augusztus 21.), aki az ön tiszteletére rendezett konferenciára jött Magyarországra, és aki most az Abel-díj-bizottságnak is tagja volt. Ő azt mondta, hogy már kisgyermekkorában felszínre törtek a matematikai készségei. Önnél ugyanígy volt?

– Kora gyermekkoromra nem nagyon emlékszem, de később sem matematikusnak, hanem orvosnak készültem. Az orvosegyetem első évében azonban kiderült, hogy az anatómia, a boncolások nem nekem valók. Ezért otthagytam az egyetemet, másfél évig a finommechanikai műveknél dolgoztam, onnan kerültem be a matematika szakra. Akkoriban minimális matematikai ismereteim voltak. Bár a középiskolában könnyen voltam ötös matematikából, de nem különösebben foglalkoztam vele. Így sehol sem voltam a matematikai elitképzés központjaiból, a Fazekasból, a Berzsenyiből és a többi híres gimnáziumból kikerült diákokhoz képest. Tanári szakon kellett kezdenem az egyetemet, majd a második évben Turán Pál profeszszor előadásainak hatására eldöntöttem, megkísérelem, hogy matematikus legyek. A harmadik évben lehetővé tették, hogy aztán matematika szakon folytassam tanulmányaimat. A szak elvégzése után a matematikai kutatóintézetbe kerültem. Minthogy épp feljövőben volt ez a tudomány Magyarországon, mindegyikünk el tudott helyezkedni az egyetem után.

– Az általános és középiskolás tanulók jó része utálja a matematikát. Ön szerint ez a diákok vagy az oktatás hibája inkább?

– Ha a tanuló más tárgyakból is bukásra áll, akkor elképzelhető, hogy matematikai sikertelensége is lustaságának következménye. Nem tudom, hogy hogyan kellene jól oktatni a matematikát. Talán két összetevőből kellene állnia az oktatásnak. Egyrészt meg kellene tanítani az alapvető számolási készségeket, másrészt konkrét matematikai ismereteket kell adni a diákoknak. Fejleszteni kell azt a képességüket, hogy állításaikat a mindennapi életben is kritikusan, lehetőleg pontosan tudják alátámasztani. Azt az érvet nem érzem helyesnek, hogy azért nincs szükség bizonyos matematikai konstrukciók tanítására, mert a tanulók nem látják, mire lesznek jók későbbi életük során. Ilyen alapon rengeteg más tananyagot is törölhetnénk. Éppen a matematika az, amelyet az élet minden területén alkalmaznak az emberek, de az biztos, hogy sokkal nagyobb valószínűséggel látják majd hasznát a matematikai ismereteknek, mint a bármilyen más tárgyból tanultaknak. Nem minden feladat formális, és ezért unalmas, például a törtek összeadása. A szöveges feladatok nagyon is érdekesek lehetnek. Az ötvenes években, amikor felső tagozatba és gimnáziumba jártam, volt, hogy órákig bíbelődtünk egy bonyolult szöveges feladattal, és ha kudarcot vallottunk, szégyenünkben másnap lógtunk az iskolából.

– Valóban ekkora presztízse volt a diákok között a matematikai tehetségnek? Ez mára hatalmasat változott.

– Abban az időben a jó tanulókat tisztelték, még akkor is, ha közben utálták is. Néha egy-egy tasli is elcsattant, mert a tanulásban gyengébb diákok elégtételt akartak venni a jobbakon. Szerencsére azonban a kor ideáljának megfelelően a jó tanulók gyakran jó sportolók is voltak, így közöttük is akadt jó pár erőteljes, megfelelő érdekérvényesítő képességgel rendelkező fiú.

– A sporthoz fűződő kapcsolata mind a mai napig megmaradt?

– Máig teniszezek, de mióta kopás van a csípőmben, már csak edzővel, aki odaüti nekem a labdát, így nem kell futkosnom. Viszont így rá vagyok kényszerítve, hogy minden erőt beleadjak az ütésbe, ezért derékon felül rengeteget fejlődött a technikám. A televízióban is nézek sportközvetítéseket, és bár nem vagyok sportoló, a stratégiát azért átlátom.

– Mit jelent pályafutásában az Abel-díj? Tervezi-e a nyugdíjba vonulást?

– Nem, minden úgy megy tovább, ahogy eddig. Olyannyira nem akarok nyugdíjba menni, hogy éppen most kezdtem beletanulni egy újabb matematikai szakterületbe. Évekre lesz szükségem, hogy elsajátítsam a műveléséhez szükséges eszközöket, de most nagyon lelkes vagyok. Bár örökre matematikus maradok, nem szabad azt hinnünk, hogy a matematikusok matematikusként viselkednek minden percükben. Szerintem legtöbbünkről, ha valamilyen nem matematikával kapcsolatos tevékenységet űzünk, senki nem mondaná meg, hogy matematikusok vagyunk. Talán egy dolog van, ahol felismerhető a matematikus, és ezt szerintem mindenkinek el kellene tanulnia. Ez érvelésének stratégiája. A matematikai tételeken és bizonyításokon nevelkedve ugyanis a matematikusok a vita hevében is átlátják, hogy mely érvek ellentmondásosak, és úgy vitatkoznak, hogy ne mondjanak ellent maguknak.

2012. március 31.

ISMERETLEN MAGÁNY

Ugyanolyan ártalmas, ha vadállatnak tartjuk a természeti népeket, mintha faölelgető hippinek tekintjük őket, tartja Jared Diamond evolúcióbiológus-etnográfus, a világ egyik legolvasottabb ismeretterjesztő írója. Diamond legújabb könyve, A világ tegnapig nemrégiben jelent meg magyarul.

Jared Diamond

hetvenöt éves amerikai kutató és író. Nehéz meghatározni a szakterületét, minthogy eredetileg a Harvard Egyetemen, majd Cambridge-ben emberi fiziológiából doktorált, később viszont az új-guineai madárvilágot, majd az ökológiát és az evolúciót kezdte kutatni. Ezután a tapasztalatait felhasználva a környezeti adottságok és az emberi történelem összefüggéseinek szakértőjévé vált. Jelenleg a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem földrajzprofesszora. Ismeretterjesztő íróként számos bestsellert írt, amelyek többsége magyarul is megjelent. Így a Miért élvezet a szex?, A harmadik csimpánz felemelkedése és bukása, a Háborúk, járványok, technikák, az Összeomlás és A világ tegnapig.

Ön az elmúlt évtizedekben ideje jelentős részét a pápua új-guineai őserdőben töltötte, természeti népek társaságában. Felmerül a kérdés, hogy a hagyományos közösségek tagjai között vagy a nyugati civilizációban érzi-e jobban magát.

– Noha valóban sokat tartózkodom például Új-Guineában, mégis a nyugati civilizációt, pontosabban az Egyesült Államokat választottam lakhelyemül. Ennek egyszerű oka van: szeretem élvezni a nyugati civilizáció vívmányait. Az orvosi ellátást, a bőséges élelmet, a nyugati kultúra közelségét, a messzi országokba való gyakori utazás lehetőségét, és persze itt élnek a barátaim is. Emellett valóban szeretek Új-Guineába menni látogatóba egy-egy hónapra, és ezt az elmúlt fél évszázadban szinte minden évben meg is tettem.

– Van valami gyakorlati haszna is a hagyományos kultúrák tanulmányozásának, vagy ez úgymond alapkutatás, amelynek kevés köze van a való világ problémáihoz?

– Épp azért írtam A világ tegnapig című könyvemet, hogy megmutassam az embereknek, hogy igenis nagy a gyakorlati jelentősége és igencsak kézzelfogható haszna van a tradicionális kultúrák vizsgálatának. Ezeket a közösségeket a többmilliós társadalmak modelljének is tekinthetjük. Az egyik ok, amiért a néprajzkutatók különösen érdeklődnek a természeti népek iránt, az, hogy ezek sokfélesége össze sem hasonlítható az erős központi kormányzattal rendelkező társadalmak változatosságával. Biztonsággal kijelenthető, hogy ha találomra kiválasztunk szinte bármely két új-guineai törzset, azok kultúrája jobban fog egymástól különbözni, mint Magyarország és az Egyesült Államok társadalmi berendezkedése. Tehát a vizsgálatuk révén az emberi viselkedés sokféleségét érthetjük meg. Ahogy a teljes emberi faj viselkedése nem érthető meg mindössze száz személy vizsgálatával, úgy az emberi társadalmak működését sem érthetjük meg, ha csak a központi kormányzattal rendelkező nemzeteket vizsgáljuk, és kihagyjuk a hagyományos társadalmakat. Egy másik ok, amely személyesen engem is ösztönzött arra, hogy a természeti kultúrákat kezdjem vizsgálni, az, hogy sokat tanulhatunk ezektől az emberektől. Rengeteg dolog van az életükben, amellyel érdemes a nyugati civilizációban élő embereknek is megismerkedniük. De ezeken az „akadémikus” szempontokon túl van egy még személyesebb motívuma is a kutatásnak. Egyszerűen élvezem a róluk való írást, hiszen sok szokásuk annyira különbözik a magyar vagy az amerikai szokásoktól, hogy újra és újra lenyűgöznek engem.

– A valóságban a mélyben meghúzódó jellemzőiket tekintve mennyire különböznek egymástól az emberi társadalmak? Találhatunk közöttük általános jellemzőket?

– Igen, többet is, mint gondolnánk. Ennek az az oka, hogy a hagyományos társadalmakban élő emberek nagyon hasonló problémákkal találkoznak életük során, mint mi. Fel kell nevelniük a gyermekeiket; amikor megöregszenek, és már nem tudnak dolgozni, alkalmazkodniuk kell a megváltozott képességeikhez; meg kell védeniük magukat a rájuk leselkedő veszélyektől. Vigyázniuk kell az egészségükre, ha megbetegszenek vagy megsérülnek, fel kell gyógyulniuk; anyanyelvüket át kell adniuk a gyermekeiknek; közösségi és vallási szertartásokat kell gyakorolniuk. Éppen ezért kell őket vizsgálnunk. Természetes kísérletként foghatjuk fel az életüket, amelynek kimenetele rámutat az emberiség általános problémáira adható válaszok sokféleségére és ezek eredményességére.

– Ennek ellenére a laikus szemlélő mégiscsak főként a különbségeket veszi észre, amikor repülővel egy nap alatt megérkezik a világ másik felén lévő trópusi üdülőhelyre. Miután elfoglalta az interneten választott szállodai szobát, a dzsungelbe merészkedve ágyékkötős, íjjal vadászó bennszülöttekkel találja magát szembe.

– Senki sem állítja, hogy nincsenek különbségek a „modern” és a tradicionális kultúrák között. E különbségek pedig főként a méretbeli különbségekből fakadnak. A hagyományos társadalmakat általában néhány tucat vagy néhány száz (esetleg néhány ezer) ember alkotja. Eközben az államként működő, központi kormányzat által irányított modern társadalmak legalább tízezer tagot számlálnak, de a milliós népességű országok tekinthetők általánosnak. Ha jól tudom, Magyarországnak tízmillió lakosa van, az Egyesült Államoknak pedig 310 millió. Ennek számos következménye van. Például a hagyományos társadalmakban név szerint ismer mindenki mindenkit. A törzsek tagjai az egész életüket a törzs többi tagjával töltik, egyszerűen ismeretlen számukra a magány. És ami még fontosabb: alig találkoznak idegenekkel. Ezzel szemben Magyarországon vagy az Egyesült Államokban minden egyes nap számunkra ismeretlen emberek százai jönnek velünk szembe, és ezzel az élménnyel úgy kell megbirkóznunk, hogy közben ne rémüljünk halálra, és ne próbáljuk megölni őket. De attól sem kell megalapozottan tartanunk, hogy minden egyes ismeretlen megpróbál minket megölni. A tömeges népesség egy másik következménye a központi kormányzat szükségessége. Mind a tízmillió magyar ember nem tud leülni a tűz köré, hogy személyesen képviselve a véleményét végül döntést hozzon. Ehelyett át kell ruházniuk önrendelkezésük és döntési joguk egy részét a választott tisztségviselőkre, ahogy ezt Amerikában is teszik. A hagyományos kultúrákban, azonkívül, hogy a döntések személyes eszmecsere útján születnek, így nincs is szükség kormányzatra, erőforrások sincsenek ennek eltartására. Az állami bürokraták ugyanis nem vadásznak, nem harcolnak az ellenséges törzsek ellen, nem segítenek az utódok táplálásában. Így a kormányzati bürokrácia fenntartása a közösség dolgozó tagjaira hárul.

– A közvélekedés szerint a tradicionális kultúrákban élő emberek boldog harmóniában élnek a természettel, miközben a modern társadalmak romlottak. Osztja ezt a nézetet?

– Valóban, a nyugati civilizáció embere két, ugyanolyan ártalmas, szélsőséges álláspont között ingadozik, ha a hagyományos társadalmakról van szó. Az egyik jellemző extrém vélemény szerint ezek az emberek vadállatok, akiket a legjobb lenne eltüntetni vagy legalábbis bekényszeríteni a modern társadalomba. Minthogy vadállatok, nem is tanulhatunk tőlük semmit. A másik vélemény az, amit ön is említett, hogy ők valamiféle békés, boldog faölelgető környezetvédők, szemben velünk, nyugati emberekkel, akik gonoszak vagyunk. Mindkét álláspont ugyanolyan helytelen. A tradicionális társadalmakban élő emberek ugyanolyan emberek, mint mi: bizonyos esetekben jól cselekszenek, máskor pedig rosszul.

– A bekényszeríteni kifejezést használta a tradicionális társadalomból a modernbe való átlépés kapcsán. Valóban kényszerként élik meg a hagyományos közösségek tagjai ezt? Vagy igazából boldogan hagyják ott erdőbéli életüket, ahogy az idő múlásával egyre gyakrabban találkoznak a modern társadalom technikai és szociális előnyeivel?

– Kétségtelen, hogy a természeti népek élete nagy változáson ment keresztül, mióta 1964-ben először figyelhettem meg őket testközelből Új-Guineában. A nyugati típusú civilizáció előnyei és kártételei azóta széles körben elterjedtek Új-Guinea korábban elzártnak hitt vidékein is. Ma már mindenhol esernyőket, acélszerszámokat, írásbeliséget látni, de megjelent az elidegenedés és a nyugati betegségek is. Tapasztalataim szerint a tradicionális közösségbe született emberek részben meg akarják tartani kulturális hagyományaikat, másrészt viszont élvezni akarják a nyugati civilizáció kényelmét. Tehát e kultúrák nem egymást kizáró módon léteznek, hanem az emberek mérlegelik, hogy egyes elemeik az ő személyes szempontjaiknak megfelelnek-e vagy sem. Például ha az illető Új-Guinea egy olyan részén él, ahol évente tíz méter eső esik [hazánkban az évi átlagos csapadékmennyiség 500–750 milliméter], akkor persze hogy örül egy esernyőnek! Az acélszerszámok jobbak a kőből pattintott eszközöknél, és könnyebb gyufával tüzet gyújtani, mint a hagyományos módszerükkel, ahol egy botot gyorsan forgatva dörzsölnek egy másik fadarabhoz. Másrészről viszont az új-guineaiak nagyra értékelik a hagyományos életformájuk szociális gazdagságát.

– Említette, hogy sok nyugati ember békésnek tartja a természeti népeket. Ez mennyire igaz rájuk valójában?

– Az agresszió is az emberiség univerzális viselkedésformái közé tartozik. Nem gondolom, hogy a nyugati emberek agresszívabbak vagy békésebbek lennének, mint a tradicionális kultúrájú népek. A hagyományos társadalmak is háborúznak egymással, és e háborúk a hadviselő felek népességéhez viszonyítva messze nagyobb emberáldozattal járnak, mint bármelyik háborús konfliktus a nyugati civilizációk között. Az állami kormányzati rendszer abból a szempontból előnyösebb háborúk idején, hogy segítségével hatékonyabban tudják a hadviselő felek tárgyalásos úton lezárni a konfliktust, és hosszú ideig fenntartható békeszerződéseket képesek kötni. Természetesen az is igaz, hogy amikor a népes nyugati országok hadba lépnek, fejlett haditechnikájuk segítségével rövid idő alatt rengeteg embert képesek megölni. Önök, magyarok ugyanúgy megtapasztalták ezt a történelem során, mint mi, amerikaiak. Másrészről viszont a nyugati országok fennállásuknak csak csekély töredékében állnak hadban, míg a legtöbb hagyományos társadalom igen gyakran háborúzik, és e konfliktusok akár évtizedekig is elhúzódhatnak.

– Sok antropológus szerint emberi mivoltunk legfontosabb „vívmánya” a beszéd képessége. A könyvében szinte tragédiaként említi, hogy a világ nyelveinek többsége eltűnőben van. De a nyelv nem csak egy kommunikációs eszköz, amely elveszíti funkcióját, ha az emberek már nem akarják használni? Biztosan kár az elvesző nyelvekért?

– Az világ hétezer nyelve közül ezret kizárólag Új-Guineában beszélnek. Így Új-Guineában a legnagyobb a helyi nyelvek sokfélesége a világon. És ezek a nyelvek nyelvészeti értelemben is valóban különálló nyelvek, nem csupán egyetlen vagy néhány nyelv többé-kevésbé elkülönült dialektusai. Vannak, amelyek annyira különböznek egymástól, mint például a magyar és a kínai vagy az angol. Hogy mi okozza a nyelvek e példátlan diverzitását, azt sokan vizsgálták. Új-Guineában rendkívül különböző földrajzi adottságú tájegységek váltják egymást, a topográfia pedig igen hatékonyan izolálja egymástól a tradicionális törzseket. Az egyik völgyben élő közösség jó eséllyel sohasem találkozik egy másik falu lakóival, akik egy szomszédos völgyben élnek, egyszerűen azért, mert nincs okuk megmászni a közöttük tornyosuló hegyet. Az izoláció meggátolja a nyelvek egységesülését. A legtöbb új-guineai ember egyébként is otthon ülő típus, egész életét ugyanabban a faluban éli le. Végül a központi kormányzat hiánya (pontosabban a kormányzat képtelensége arra, hogy a távoli dzsungel falvait ellenőrzése alá vonja) is kedvezett a helyi nyelvek fennmaradásának. A hatékony kormányzat ugyanis egy hivatalos nyelvet részesít előnyben, az embereket pedig annak használatára biztatja vagy kényszeríti. Mindezek ellenére a világon szinte percenként tűnnek el újabb és újabb nyelvek. Hogy miért rossz ez? Azért, mert a nyelv nem pusztán kommunikációs eszköz, az egy kultúra hordozója. Ha elveszik, azzal egy nép kultúrája veszik el bizonyos értelemben. Shakespeare szonettjeit vagy a magyar verseket le lehet fordítani más nyelvekre, de az nem lesz ugyanaz. A nyelvészek munkája segíthet egy nyelv megmentésében. Azzal, hogy leírják a kihalófélben lévő nyelvek szavait, nyelvtani szabályait, és magnóra veszik a még élő beszélők hangját, lehetőséget teremtenek arra, hogy a jövőben a beszélők leszármazottai újjáéleszthessék a nyelvet. Ez történt több bennszülött amerikai [indián] nyelvvel. A gyökereiket kereső fiatalok könyvekből, hangfelvételekből tanulva újra beszélni kezdték őseik nyelvét.

2013. május 4.

KÓMA UTÁN

Az ismétlődő orvosi bűnesetekkel nem a doktorokat akarja lejáratni, hanem az emberek egészségügyi tudatosságát kívánja erősíteni, vallja Robin Cook író. Az orvosi krimi legnagyobb alakját a betegségek társadalmi okai foglalkoztatják.

Robin Cook

amerikai orvos, író és mélytengeri búvár 1940-ben született New Yorkban. A Columbia és a Harvard Egyetemen szerzett szemészorvosi diplomát. 1969-ben besorozták a haditengerészethez, ahol két évet szolgált mélytengeri búvárként, és őrnagyként szerelt le. Ez idő alatt a USS Kamehameha tengeralattjárón írta első regényét, A gyötrelem évét, de a nemzetközi hírnevet második regénye, az 1977-es Kóma hozta meg neki. Azóta az orvosi krimi műfajának egyeduralkodó alakjává vált. Több mint harminc regényt írt, amelyeket világszerte százmillió példányban értékesítettek; nagy részük magyarul is megjelent.

Köztudott, hogy orvosként diplomázott, de a legtöbb fülszöveg azt is megjegyzi, hogy sosem dolgozott orvosként. Mi ennek az oka?

– Ez nincs így, az egyetem elvégzése után rezidensként két kórházban is praktizáltam. Valószínűleg nem hagytam volna föl az aktív orvoslással, ha nem jön közbe a vietnami háború. A hatvanas évek végén, rezidensi időszakom kellős közepén ugyanis besoroztak katonának. Háborúban rengeteg orvosra van szükség, ezért akkor minden frissen végzett orvos megkapta a behívóját. Engem a haditengerészethez soroztak be, és egy tengeralattjáró fedélzetén találtam magamat, ahol mélytengeri búvárnak képeztek ki.

– Mi volt a feladata?

– Annak vizsgálata, hogyan hat a mélybe merülő búvárok szervezetére az, hogy vérükben a lenti nagy nyomás hatására feldúsulnak inert gázok, főképpen a nitrogén. Ezek nem okoznak problémát, míg az ember lent tartózkodik, de gyors felemelkedés hatására kiválnak buborékok formájában [ez az úgynevezett keszonbetegség], amely adott esetben halálos embóliát okozhat. Meg kellett mérnünk, hogy különböző mélységekből mennyi idő elteltével, milyen tempóban lehet a felszínre emelkedni biztonságosan. De e munka mellett rengeteg szabad időm maradt. A tengeralattjárón semmi különbség sincs a nappal és az éjszaka között. A szolgálat viszont a szárazföldön szokásos három műszakos rendet követte, nyolc óráig voltam szolgálatban, majd ezt követte tizenhat óra szabad idő. Ennyit nem lehet aludni, de a tengeralattjárón semmit nem lehetett csinálni, szörnyen unalmas volt. Ezért kezdtem írni, ott, a tengeralattjárón írtam meg az első regényemet, amely leszerelésem után, második rezidensi időszakom idején jelent meg. A második könyvem megírásával azonban vártam, mert beláttam, hogy meg kell tanulnom jól írni.

– Ezt lehet tanulni?

– Igen, az írás számos eleme elsajátítható gyakorlással és szorgalommal. Bár én nem iratkoztam be semmilyen szervezett íróképzésre, hanem inkább autodidakta módon tanultam, őszintén azt gondolom, hogy az írói technika tanulható és tanítható. Más művészeti ágaknál ez senkit sem lep meg. A fényképezés, az ecsetkezelés, a zeneszerzés technikáját mindig is tanították. Persze ettől még senki nem lesz író, ahhoz ötletek kellenek, amelyek vagy eszébe jutnak az embernek, vagy nem.

– Ön főként az orvosi krimijeiről ismert, és sokszor elmondja, hogy inkább író orvosnak, semmint orvos írónak tartja magát. Tudatosan választotta a műfajt, vagy adta magát a végzettsége miatt?

– Mindig is az volt a célom a regényeimmel, hogy szórakoztatás közben adjak át tudást az olvasóknak az orvoslásról és az élettudományokról. Erre azért van esszenciális szükség, mert míg az elmúlt évtizedekben az orvoslás egyre gyorsuló, exponenciális ütemben fejlődik, addig az emberek orvosi ismeretei jóindulattal is csak állandó sebességgel, lineáris függvényt követve bővülnek. Így a tudomány és a laikusok tudása közötti szakadék folyamatosan szélesedik. Ez azért nagy probléma, mert egy demokráciában, ahol az emberek beleszólhatnak a közügyekbe, például az egészségügyi és a tudománypolitikába is, legalábbis nem szerencsés, ha egy betűt sem értenek az egészből. A felnőtteket viszont nem lehet a gyerekeknél megszokott iskolai keretek között oktatni, így csak a szórakoztatóipar, a mozi és a szórakoztató irodalom marad. És úgy gondolom, hogy a regényeim igenis hatottak az emberek egészségügyi tudatosságára az utóbbi évtizedekben.

– Miben áll ez a hatás?

– A legszembetűnőbb változás a második könyvem, a Kóma hatására következett be. Nem szerénytelenség azt állítani, hogy az amerikai emberek orvosokkal kapcsolatos attitűdjében elkülöníthető egy Kóma előtti és egy Kóma utáni időszak. Az embereket szabályos sokként érte, hogy az orvosok között is lehetnek rossz fiúk. Felismerték, nem szükségszerű, hogy az orvoslás afféle felfedezetlen terület legyen számukra. Fel kell ismerniük a rossz orvosokat és a rossz kórházakat.

– A könyveit olvasva az az érzése támadhat az embernek, hogy az orvosi szakma tele van bűnözőkkel. Valóban így gondolja?

– Nem gondolom, hogy a többségük etikátlan. De kétségtelenül vannak rossz doktorok és rossz intézmények. Ezeket pedig igenis pellengérre kell állítanunk. A betegeknek pedig a saját érdekükben szkeptikusan, okokat, bizonyítékokat keresve kell az orvoshoz viszonyulniuk. Utána kell nézniük, hogy ki is az az orvos, milyen az adott intézmény híre. Az egészségügy hatalmas felelősséggel tartozik az embereknek, az embereknek pedig joguk van tudniuk róla, hogyan dolgoznak az adott szakemberek.

– Ilyen az ön hozzáállása is, amikor orvoshoz kell mennie? Gyanakszik az orvosra, figyeli, hogy mit miért csinál?

– Nem járok gyanús doktorokhoz. Ez a lényeg: még azelőtt ellenőrzöm, hogy elmennék hozzá. Ez az internet korában már igazán egyszerű feladat. Ha minél több ember fektet energiát abba, hogy utánanézzen az egészségügyi ellátás színvonalának, akkor idővel az egész rendszer minősége is javulhat, hiszen az orvosok rá lesznek kényszerülve a fejlődésre, vagy kihullnak a rendszerből. Én jó kórházban voltam rezidens, de nem is olyan messze tőle volt egy rossz kórház. A különbség a kettő között döbbenetes volt. Nálunk, a kardiológiai osztályon a nyitott szívműtétek – amelyek akkor, a hatvanas-hetvenes évek fordulóján gyerekcipőben jártak – sikeressége kilencvenhét százalék körül mozgott, tehát száz betegből kilencvenhét maradt életben. Ez ma nem számít kifejezetten jó aránynak, de hozzánk általában a legsúlyosabb eseteket hozta a mentő. A szomszédos kórházban viszont pont fordított volt az arány: az emberek nagy többsége meghalt. Ami pedig a legfelháborítóbb volt, hogy őket ez láthatóan nem zavarta, hosszú időn keresztül csináltak mindent ugyanúgy, mintha ez teljesen természetes lenne. A totális kudarc oka részben az volt, hogy nem volt megfelelő gyakorlatuk: míg ők talán tíz műtétet végeztek egy évben, mi háromszázat. Mégsem szabad napirendre térnünk az arroganciájuk és a nemtörődömségük fölött. A könyveimben az efféle orvosi viselkedésre hívom fel a figyelmet.

– Mi az orvosok véleménye a műveiről? Tetszenek nekik, vagy inkább megsértődnek?

– A legtöbb orvos megkérdőjelezi, hogy szükség van-e a bűnöző orvosokra irányítani a közvélemény figyelmét. De én azt gondolom, hogy a jó orvosok megértik a céljaimat, és szerintük is ki kell zárni maguk közül az etikátlan figurákat. A rossz orvosok érthető módon mérgesek rám, mert magukra ismernek regényeim szereplőiben. Mert ne legyen kétségünk: a rossz orvosok pontosan tudják magukról, hogy ők rossz orvosok, és a rossz kórházak dolgozói is tudják, hogy silány helyen dolgoznak. Persze a könyveim kitalált történeteket mesélnek el kitalált szereplőkkel. Így létező személyt nem vádolok semmivel, csak a jelenséget mutatom be. Az emberek pedig értik az üzenetet.

– Némelyek szerint az orvosiműhiba-perekben szerepet játszó ügyvédek imádják önt, mert a könyveinél jobb reklámot el sem tudnának képzelni. Mit gondol a műhibaperekről?

– Való igaz, hogy számos könyvem szól szándékos vagy akaratlan műhibákat elkövető orvosokról. Az viszont tévedés, hogy a regényeim azt sugallják, hogy e műhibák ellen a perek lennének a védekezés legjobb eszközei. Műhiba című regényem éppen az ügyvédek ellentmondásos szerepéről szól. Az orvosi műhibákat érintő amerikai jogi szabályozás egyáltalán nem jó, ezért nem szükségszerűen a valóban rossz orvosok bűnhődnek a perek eredményeként. A jogi rendszer az ügyvédeknek kedvez, pontosabban úgy működik, hogy az ügyvédek a legnagyobb bevételre tehessenek szert. Ha megnézzük a statisztikákat, kiderül, hogy nem feltétlenül a rossz orvosokat perelik be, hanem inkább azokat, akiktől a legnagyobb kártérítés kényszeríthető ki.

– Változott az érdeklődése az évtizedek során? Ma másról szólnak a regényei, mint a karrierje kezdetén?

– Változott. A hetvenes években főként az aggasztott, hogy az egészségügyi rendszerben sok arrogáns, etikátlan orvos dolgozik, az emberek pedig nem tudtak erről. Manapság inkább az foglalkoztat, hogy az orvoslás rossz irányban halad. Az emberek gondolkodása eltolódott a gyógyszerek és az iparszerűvé vált gyógyászat irányába. Mindezzel áthárítják a felelősséget az orvosokra, miközben nem törődnek a betegségeket kiváltó társadalmi és környezeti problémákkal. Eközben az orvosok oldalán is érzékelem az önös, gyakran pénzügyi érdekek előtérbe kerülését, miközben az orvoslásnak altruista, önzetlen hivatásnak kellene maradnia.

– Legutóbb magyarul megjelent könyve, a Jótékony halál cselekménye két rendkívül kurrens téma, az őssejtkutatás és az amerikai társadalombiztosítási rendszer visszásságai körül forog. A két évvel ezelőtt írt regényben az őssejt-technológia a jelenlegi szervtranszplantációk ígéretes alternatívájaként jelenik meg, holott az őssejtekkel kapcsolatos néhány évvel ezelőtti csodaváró lelkesedés mára jórészt kifulladt. Hogyan vélekedik az őssejtek valós gyógyászati jelentőségéről

– Tagadhatatlanul sokan csalódottak az őssejtekkel kapcsolatos kutatási eredmények láttán, de ez nem feltétlenül az őssejtekben meglévő lehetőségek hiánya miatt van így. Az elvárt eredmények elmaradásáért szerintem sokkal inkább az előző, Bush-kormányzat a felelős, amelyik lehetetlenné tette az őssejtkutatást. Tette ezt azért, mert a döntéshozók láthatóan nem fogták föl a lényegét, és összemosták az abortusszal. Márpedig Amerikában az abortusz témája mindig is alkalmas volt arra, hogy az embereket felhergeljék szinte bármi ellen. Az őssejtek kutatása nélkül pedig hiába várjuk azt, hogy ez a technológia belátható időn belül megjelenjen a mindennapos klinikai gyakorlatban. Én bízom benne, hogy az őssejtekben rejlő lehetőségek néhány éven belül bebizonyosodnak. Ha nem akadályozták volna a kutatásokat, ez már öt-tíz évvel ezelőtt bekövetkezett volna.

– Barack Obama elnöksége nemcsak az őssejtkutatás megítélésében hozott fordulatot, de a társadalombiztosítás rendszerének példátlan reformjára is kísérletet tesz. Ön szerint jó válaszokat adnak a problémákra?

– Az Egyesült Államokban, de a világ legtöbb országában is igazságtalan, hogy kik férhetnek hozzá a magas színvonalú egészségügyi ellátáshoz és kik nem, mert a gyógyítás irreálisan drága. Egészségbiztosítás nélkül a legtöbb ember semmilyen orvosi ellátáshoz nem juthat hozzá, hiszen megfizethetetlen számára. Obama reformjai lehetőséget teremthetnek arra, hogy több embernek legyen egészségbiztosítása, így többen jussanak egészségügyi ellátáshoz, ezért részben támogathatónak gondolom őket. De a megvalósítás módjával már nem értek egyet. Túl nagy hangsúlyt helyez a már kialakult betegségek kezelésére és a gyógyszerezésre. Eközben pedig semmit sem tesz a betegségek megelőzése, a társadalmi okok mérséklése érdekében. Emiatt az orvosi ellátás költségei semmit sem csökkennek majd, inkább nőnek.

2013. augusztus 17.

MUNKAKÖRI LEÍRÁS

A tudományos tudás sosem lehet tökéletes, mindig hozzávetőleges, és folytonosan változik, érvel David Bloor tudományfilozófus. Szerinte a tudomány, bármennyire szeretnék is a művelői ennek ellenkezőjét láttatni, korántsem független a társadalmi, politikai környezettől. A tudományt övező vitákat pedig nemcsak az ellentétes ideológiák, hanem az ellentétes személyes érdekek is tüzelik.

David Bloor

1942-ben született brit tudományfilozófus. A Cambridge-i, majd az Edinburghi Egyetemen hallgatott pszichológiát és filozófiát. Az utóbbi egyetemen működő tudományismereti kutatócsoport korábbi igazgatója, jelenleg professor emeritusa. Az általa alapított úgynevezett edinburghi iskola az utóbbi évtizedek egyik legjelentősebb tudományfilozófiai irányzata. Bloor a Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpontja Filozófiai Intézetének tudománytörténeti és tudományfilozófiai kutatócsoportja meghívására érkezett hazánkba. Magyarul megjelent műve A tudományos tudás szociológiai elemzése (Osiris, 2002).

Önt a jelenkor egyik legnagyobb hatású tudományfilozófusának tartják. Mit takar ez a tudományterület? Mivel foglalkozik munkája során?

– Egyszerűen úgy fogalmaznék, hogy érdeklődésem tárgya a tudománytörténet. Az egyetemen, hogy ennél kissé konkrétabb legyek, természettudományos és mérnöki szakokra járó hallgatóknak tartok előadást arról, milyen társadalmi közegben jönnek létre a tudományos ismeretek, és milyen szociológiai faktorok hatnak rájuk. Azok, akik meghallgatják az előadásaimat, remélhetően úgy lépnek ki a világba, hogy tudatában vannak: a tudományos felfedezések és magyarázatuk nem független a kor politikai, társadalmi és gazdasági kérdéseitől. Egy sikeres kutató vagy mérnök ugyanis nem lehet naiv, ismernie kell a tudományos ismereteket övező ellentmondásokat is. Sok egyetemi hallgató meg van győződve róla, hogy a tudományos vizsgálatokból levonható következtetések egyértelműek, objektívak, megváltoztathatatlanok, így hamis biztonságérzetük keletkezhet. Nincsenek ugyanis tudatában, hogy szinte kivétel nélkül mindegyik tudományos eredményt véget nem érő vita kísért mindig a történelem során.

– Miért okoz gondot, ha a hallgatók nem készülnek tudatosan a tudományos tudást befolyásoló társadalmi hatások értékelésére? Egyáltalán: érdekli ez őket?

– Az előadás-sorozat kezdetén talán nem értik a fontosságát, de remélem, hogy a végére felfogják a jelentőségét. Sokan egészen meglepő lelkesedéssel tanulmányozzák azokat a történelmi példákat, amelyeket felvonultatunk előttük. Ami a legmeglepőbb nekik, hogy milyen mértékben szüremlik be az a világ a tudományba, amelyet azelőtt teljes mértékben a tudományon kívülinek gondoltak. Erre számos példát találunk például a biológiában. Az evolúciós elméletet övező polémia például szinte csak kisebb részben nevezhető tudományosnak, nagyrészt ideológiai síkon zajlik. A végtelenségig ismétlődő összecsapások sorozataként is felfoghatjuk, ahol egyik oldalon főként az egyházak állnak, a másikon pedig a szakértők, akik nem feltétlenül voltak ateisták. A vallás és a tudomány kapcsolata egyébként sem értelmezhető pusztán absztrakt, filozófiai síkon. Ez a viszony minden korban emberek csoportjainak vitáját, tárgyalásait és megegyezéseit jelentette. A viták tehát nemcsak az ideológiai ellentétek feloldásán vagy feloldhatatlanságán dőltek el, hanem a vitát lefolytató emberek egyéb érdekein is. Nagyon fontos észben tartanunk: a természettudomány felemelkedése nem érthető meg a vele együtt lezajlott társadalmi változások ismerete nélkül. Az ipari forradalom nélkül nehezen érthető, hogy a londoni Royal Society [a tudományos akadémia szerepét betöltő „Királyi Társaság”] miként tudott főszereplővé válni a kor tudományos fejlődésében.

– Milyen előnyeik vannak ezeknek az ismereteknek a kutatók számára a mindennapi munka során?

– Az értelmes kutatás alapfeltétele, hogy a tudós átgondolja, és tudatában legyen annak, mit is csinál pontosan, mi a célja a munkájának, és az ezáltal megszerzett tudásból milyen következtetéseket lehet levonni az egész világ működésére nézve. Ehhez elengedhetetlen, hogy tisztában legyen a társadalmi vonatkozásokkal is. Tanári pályám során az volt a tapasztalatom, hogy a természettudományos szakokra járó hallgatók sokkal inkább képesek összekapcsolni saját szakirányú kutatásaikkal a filozófiai ismereteket, mint hihetnénk. Már csak azért is, mert kissé paradox módon az általam átadott ismeretek kifejezetten szkeptikussá teszik a hallgatókat a tudományfilozófiai megállapításokkal szemben. Nehéz általánosítani, de nagyon gyakran maguk a tudományfilozófusok feledkeznek el a tudományos ismereteket torzító hatásokról.

– Létezett-e valaha is a politikától, a társadalmi környezettől függetlennek tekinthető tudomány?

– Nem, ez a befolyás általánosnak és örökkévalónak tekinthető. Könnyen belátható, hogy a tudomány társadalomtól való izolálásának szándéka nem más, mint egy társadalmi struktúra, amely önmagában is hatással van a tudományra. Másrészt a tudományon belül is megjelennek a társadalmi kényszerek. Amikor különféle tudományos iskolákhoz tartozó kutatók vitáznak egymással, vagy éppen akkor, amikor úgy döntenek, hogy nem harcolnak egymással, ez mind társadalmi konstrukciónak tekinthető. Értelmetlen tehát azt állítani, hogy a tudomány elválasztható a társadalomtól. Az viszont egyértelmű, hogy a tudomány folyamatosan változik, és ezzel együtt változik a társadalmi folyamatokhoz fűződő viszonya is.

– Hogyan változik a tudomány? Csak az ismeretek bővülnek, vagy maga a tudományos módszer is különbözik a múltbélitől?

– Mindmáig a tudományos ismeretek értékelésében bekövetkezett legnagyobb változás a XVII–XVIII. században játszódott le. Addig természetes volt, hogy a világ működéséről szerzett bármiféle tudást morális kontextusba kell helyezni. Muszáj volt, hogy az új ismeretek összeegyeztethetők legyenek a vallás által közvetített világképpel, annak egyféle kiterjesztéseként kellett funkcionálniuk. A „jó” tudományos elméletnek erkölcsi üzenetet kellett hordoznia. Az efféle jellegzetességeket még Newton mechanikájában is felfedezhetjük. Ez persze nem azt jelenti, hogy a newtoni törvények érvényüket vesztenék azáltal, hogy manapság másképpen értelmezzük őket, de fontos tudnunk, hogy Newton idejében ezek igenis morális töltettel bírtak. De még ma sem szabad abban a hitben ringatnunk magunkat, hogy végre már „igazi tudományt” művelünk. Sokkal helyesebb, ha mindössze annyit mondunk, hogy ma „másfajta tudományt” művelünk, a morális példázatok átadását pedig a természettudósokról emberek más csoportjaira ruháztuk át.

– Az ideológiai üzenetek átadásának a szándéka csak a múltban, két-három száz évvel ezelőtt jellemezte a tudományt, vagy bizonyos elemei egészen máig fennmaradtak?

– Noha természetesen az efféle ideológiai motívumok már sokkal kevésbé jellemzik jelenünk tudományát, de azért a közelmúltból is lehet példákat hozni arra, hogy egyes emberek bizonyos ideológiák igazolására használták föl a tudományos eredményeket. Gondolok itt a nácik úgynevezett árjatudományára vagy a Szovjetunióban működött Liszenkóra, az általa művelt genetikára. A mai demokráciákban mindazonáltal a tudósok mentesültek e feladat alól, mondhatni, megváltozott a munkaköri leírásuk. Persze megint ismételnem kell magamat, a munkaköri leírás sem más, mint egy társadalmi konstrukció. Lehet, hogy semlegessé vált ezáltal a tudomány, de művelőit ez sem függetleníti a társadalmi hatásoktól, mindöszsze meghatározza a társadalomban játszott szerepüket. Gyakran idealizálják a semlegesség fogalmát, semlegesnek lenni bizonyos kérdésekben azt jelenti egyesek számára, hogy ők teljes mértékben elkülönítik magukat az adott kérdéstől. Pedig a semlegesség sem más, mint egy társadalmi egyezmény eredménye. Az, hogy Svájc vagy Írország független maradt a második világháborúban, mindenki számára egyértelműen politikai döntés volt. Így a tudományos kérdésekben való semlegességet sem tekinthetjük úgy, mintha az illető érintetlen maradhatna környezetétől.

– Az, hogy a modern tudomány igyekszik a társadalomtól függetlennek láttatni magát, okolható-e azért, hogy sok ember szerint a kutatók önmagukért való kérdésekkel foglalkoznak ahelyett, hogy a valós világ problémáira koncentrálnának?

– Valóban gyakori a kritika, miszerint a tudomány túl specializálttá és ezoterikussá vált ahhoz, hogy az emberek mindennapi életében felmerülő kérdésekkel foglalkozzon. Én nem tartom károsnak, hogy létezik ez a vélekedés, sőt szimpatizálok azzal a nézettel, hogy a tudomány elsődleges feladata az emberért való munkálkodás. Teljesen jogos, hogy az emberek például az orvoslást kiemelten fontos tudományterületnek tartják, és ez számukra sokkal fontosabb, mint hogy elmenjünk a Holdra. Szerintem sokkal többet tehetne a tudomány a sokakat érintő problémák megoldásáért, ezért a jelenleginél több pénzt kellene költeni az alkalmazott tudományra, miközben vagyonok mennek el mondjuk a Higgs-részecske keresésére [részben a Higgs-bozon nevű, korábban csak a fizikai számításokban létező részecske keresésére építették az Európai Atommagkutató Központ, a CERN alatt a nagy hadronütköztetőnek nevezett részecskegyorsítót több mint kétbillió forintért]. Itt meg kell jegyeznem, hogy személyesen ismertem a Higgs-részecske névadóját, Peter Higgset, aki kollégám az Edinburghi Egyetemen, elragadó ember, és nagyon örültem, mikor bebizonyosodtak elméleti felfedezései. Viszont nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez lenne a korlátozott anyagi források elköltésének legjobb módja. Természetesen az is igaz, hogy sohasem lehetünk tökéletesen biztosak egy felfedezés hasznáról vagy haszontalanságáról. Éppen a tudománytörténet hoz ezernyi példát arra, hogy egyes tudományos eredmények, amelyek ott és akkor értelmetlennek tűntek, később hatalmas gyakorlati jelentőségűnek bizonyultak.

– Ha a kutatás praktikus hasznának fontosságát hangsúlyozza, mi a gyakorlati haszna az ön munkájának?

– El kell ismernem, hogy a tudományfilozófia gyakorlati jelentősége legfeljebb közvetett módon fogható meg. Ahogy az összes történelmi, filozófiai, szociológiai tudományág, az én szakterületem is segít az embereknek abban, hogy valós összefüggéseken alapuló döntéseket hozhassanak ahelyett, hogy alaptalan fantáziák, tévhitek vezessék döntéseiket. Ez csak úgy lehetséges, ha az előttünk álló problémákat múltbéli esetekhez hasonlítjuk, és az ezekből levonható tapasztalatokat használjuk föl a tájékozottabb, okosabb döntések meghozásához.

– Ez a segítség megjelenik a gyakorlatban is? Tehát előfordul, hogy filozófusokat, szociológusokat vonnak be például a tudományirányítást vagy a finanszírozást érintő politikai döntések meghozatalába? Ön kívánatosnak tartaná, hogy efféle döntési pozíciót kapjanak?

– Ezen még nem is gondolkodtam. Csak néhány elszigetelt eset jut eszembe, amikor egy-egy testület tudományszociológust kért föl, hogy feltárja az előttük fekvő pályázatok társadalmi összefüggéseit. De arról nem tudok, hogy a fontos, átfogó döntések meghozatalába bevonták volna a filozófusokat vagy szociológusokat. És ez nem is baj. Én magam egyáltalán nem vagyok meggyőződve arról, hogy a szociológusoknak feladatuk lenne ítéletet mondani a tudomány fölött. Igencsak szkeptikus lennék a döntéseiket illetően, és éppen ezért én biztosan visszautasítanám, ha felkérnének hasonló szerepre. Szerintem nekünk az a feladatunk, hogy az oktatáson és a kultúra más területein keresztül gyakoroljunk hatást a társadalomra. Talán ez gyávaság részemről, de nem akarom, hogy bárkiben is az a kép alakuljon ki a tudományszociológusokról, hogy ők a tudomány kormányzói, akik egyedül rendelkeznek a végső tudással, amely meghatározza a tudomány kívánatos fejlődési irányát.

– Budapesti előadásának témája a relativizmus. Ez az irányzat ön szerint segíti vagy gátolja a tudományos ismeretek mibenlétének feltárását?

– Az én meghatározásom szerint a relativizmus annak elismerése, hogy a tudományos tudás sosem lehet tökéletes, mindig hozzávetőleges, és folyton változik. Számomra mindig is egyértelmű volt, hogy a tudás elválaszthatatlan a társadalmi környezettől. Sok filozófus azonban támadónak és hibásnak tartja ezt a vélekedést, és azzal intézik el az érveimet, hogy relativistának bélyegezik őket, és azzal vádolnak, hogy szerintem maga a tudás is relatív. Könyvtárnyi irodalmat írtak arról, hogy miért hibás a tudományos tudás társadalomtól való viszonylagosságát hangsúlyozó, relativista tudományfilozófiai szemlélet. Csakhogy szerintem e művek nagy része rosszhiszemű, zavarodott, és egyszerűen tévedésen alapszik. Éppen ezért tartom fontosnak, hogy tisztázzuk, miről is szól a vita. Nem célom meggyőzni senkit arról, hogy a relativizmus helyes – pedig szerintem az –, hanem egyértelművé akarom tenni, milyen érvek sorakoztathatók föl a két oldalon.

2013. szeptember 14.

EZERNÉGYSZÁZ GRAMM

A világon egyedülálló tettet hajtottak végre a Debreceni Egyetem orvosai: mindaddig működtetni tudták egy agyvérzés következtében agyhalottá vált várandós kismama testét, amíg a gyermek elég fejletté vált ahhoz, hogy megszülethessen. A példa nélküli eset még a nyáron történt, ám csak a napokban hozták nyilvánosságra a szenzációt. Az orvoscsoport vezetőjével, Fülesdi Bélával és az idegsebészeti intenzív osztály vezetőjével, Molnár Csillával beszélgettünk.

Molnár Csilla

egyetemi docens, aneszteziológus és intenzív terápiás szakorvos, a DE OEC idegsebészeti intenzív osztályának vezetője.

Fülesdi Béla

egyetemi tanár, neurológus, aneszteziológus és intenzív terápiás szakorvos, a Magyar Tudományos Akadémia doktora. A Debreceni Egyetem Orvos- és Egészségtudományi Centrumának (DE OEC) elnöke, az aneszteziológiai és intenzív terápiás tanszék vezetője.

Hogyan találkoztak először az esettel?

Fülesdi Béla: A hölgy mentőhelikopterrel érkezett hozzánk agyvérzéssel, és az intenzív osztályra került. Az idegsebész kollégák a CT-felvételek alapján egy agynyomásteher-mentesítő műtét mellett döntöttek az édesanya életének megmentése érdekében. Annak ellenére, hogy ez a műtét megtörtént, és átmenetileg sikerült stabilizálni az állapotát, agyduzzadás lépett föl, és két nappal később beállt az agyhalál. Eközben és a kezelés további három hónapja során arra törekedtünk, hogy csak egyetlen ember kommunikáljon a családdal, és ő Molnár Csilla tanárnő volt.

Molnár Csilla: Amikor fölvettük a beteget az intenzív osztályra, már gépi lélegeztetésre szorult, és tudtuk, hogy első gyermekét várja. A hasi ultrahang azt mutatta, hogy a magzat él és mozog. Amikor másnap az életmentő műtét ellenére nagyon gyorsan romlott az édesanya állapota, és kiderült, hogy őt elveszítettük, újra ellenőrizték a kollégák, él-e még a gyermek. És élt és mozgott.

– Az anya mindössze harmincegy éves volt, és otthon lett rosszul. Hogyan kaphat agyvérzést ilyen fiatal ember?

F. B.: Az emberek egy részénél előfordulhatnak olyan agyiér-fejlődési rendellenességek, amelyek miatt az agyi erek hajlamosak megrepedni, megrepedésük pedig agyvérzéshez vezethet. Agyvérzés bármely mindennapos szituációban bekövetkezhet, például testi megerőltetés alkalmával, és a terhesség sajnos további hajlamosító tényező az agyvérzésre. Az emberekről pedig általában csak akkor derül ki, hogy ilyen érfejlődési rendellenességük van, amikor bekövetkezik a baj.

– Ha állapotos nő kap agyvérzést, a magzat életben szokott maradni?

M. Cs.: Ilyenkor a legtöbb esetben spontán abortusz következik be, de ebben az esetben szerencsére nem így történt. A családnak – amellett, hogy tájékoztatnunk kellett arról, hogy az anyát elveszítettük, őérte már nem tudtunk tenni többet – elmondtuk, hogy a gyermek él, és döntenünk kell arról, hogy mi legyen ennek a gyermeknek a sorsa. Nagyon fontos megérteni, hogy ilyen korai, tizenöt hetes terhességi korban az anya élete minden felett való.

– Ez azt jelenti, hogy adott esetben feláldozták volna a magzatot?

F. B.: Az orvoslás filozófiája abból indul ki, hogy ha az anya megmenthető, a jövőben még képes lehet újabb gyermekeket kihordani. Így ha a magzat az anya életét veszélyezteti, akkor egyúttal jövőbeni gyermekeinek az életét is veszélyezteti. Ilyenkor az anya életének megmentése érdekében be szokták fejezni a terhességet.

M. Cs.: De ebben a helyzetben már nem élt az édesanya, így az egyetlen, akiért küzdeni lehetett, a magzat volt. Amikor a családnak elmondtam, hogy a magzat él és mozog az anyaméhben, a családtagok alig egy-két percig gondolkoztak azon, hogy mit tegyenek. Tudattuk velük, hogy semmit nem tudunk garantálni, sem azt, hogy megszülethet, sem azt, hogy ha megszületik, egészséges lesz, de megpróbálhatunk küzdeni érte. A család tehát azonnal úgy határozott, hogy ha tenni lehet valamit azért, hogy megmaradjon a gyermek, akkor tegyük meg.

– Az agyhalott betegek családja nehezen fogadja el, hogy szerettük halott, hiszen látják a kórházban, hogy dobog a szíve, lélegeztetik a gépek. Reménykedtek-e titkon az anya hozzátartozói, hogy egyszer csak fölébred, vagy azonnal megértették, hogy meghalt?

F. B.: Minden esetben részletesen elmagyarázzuk ilyenkor a hozzátartozóknak, hogy az agyhalál azt jelenti, az agy működése visszafordíthatatlanul, végérvényesen megszűnt. Ebbe az alapvető létfunkciókat működtető agytörzs is beleértendő, tehát például lélegezni sem tudnak a betegek önállóan. Minthogy a szív működése önálló ingerületkeltő mechanizmuson alapszik, az tovább doboghat, így az agy halála nem jelenti szükségszerűen a keringés megszűntét. Ezáltal állapotos nőknél a méhlepény keringése is megmaradhat.

– Az anya agyhalála után még három hónapig működtették a szervezetét a gyermek fejlődése érdekében. Miért pont ennyi ideig késleltették a megszületését?

M. Cs.: A szakmai szabályok szerint a terhesség huszonnegyedik hetétől már nem abortuszról, hanem szülésről beszélhetünk, ekkor ugyanis már jó eséllyel életben marad a baba. Így minimális célkitűzésünk az volt, hogy a huszonnegyedik hétig fenntartjuk a terhességet. De emellett arra törekedtünk, hogy a lehető leghosszabb ideig lehetővé tegyük a gyermek méhen belüli fejlődését, hiszen nem az volt a célunk, hogy egy gyermek szülessen, hanem hogy egészséges gyermek szülessen.

– A gyermek végül a terhesség huszonhetedik hetében született meg. Ha jól értem, ha tehették volna, még tovább tartották volna fenn a terhességet. Mi okozta azt, hogy a szülés mellett döntöttek?

F. B.: Ha a körülmények úgy alakulnak, valóban vártunk volna még a szüléssel. De a huszonötödik héten tartott többszakmás konzílium arra a megállapításra jutott, hogy az irodalmi adatok alapján már igen jó, kilencvenöt százalék fölötti esély van arra, hogy a gyermek életben maradhat világrajövetelét követően.

M. Cs.: A szülés kijelölt időpontját az anya állapotának alakulása határozta meg. A hosszú intenzív osztályon történő ápolás velejárója az, hogy a számtalan kanül, katéter, cső van az emberben. Ezek mind fertőzések kiindulópontjai lehetnek. Az anya ápolásának kilencven napja alatt végig küzdenünk kellett azért, hogy a kórokozó baktériumok ne juthassanak be vérkeringésébe, mert az ezek ellen alkalmazandó gyógyszerek, antibiotikumok esetleg hatással lehetnek a magzatra is.

F. B.: A gyógyszerezésen kívül az édesanya kezelésének minden más eleme is igen komplex feladat elé állította az intenzív osztályon dolgozó kollégákat. Például a vízcsapra, amelyből olyan víz folyt, amellyel rendszeresen fürdettük, sterilizálóberendezést szereltünk föl, hogy minél csíramentesebb környezetet tudjunk teremteni számára. Az agyhalál korántsem csak a légzést állítja le a szervezetben, hanem az agy által irányított minden funkció leáll. Például az agyalapi mirigy nem termel többé hormonokat, így az összes, a szervezet működése és a magzat fejlődése szempontjából alapvető fontosságú hormont kívülről kellett beadnunk. A szervezet hőszabályozása is megszűnik ilyenkor. Egészséges embereknél az agyi hőközpont dönt a hűtésről – az erek tágulása és az izzadás révén –, illetve a didergéssel történő melegítésről. Ez az agyhalottnál kiesik, így folyton fennállt a kihűlés veszélye, melegítő takaróval kellett testhőmérsékleten tartanunk a magzatot.

– Közleményükben említik, hogy beszéltek, zenét játszottak a gyermeknek az anya ágya mellett. Erre miért volt szükség?

F. B.: Az anya ugyanúgy végigment a terhesgondozás fázisain, ahogy az egészséges várandós nők végigmennek, csak még sokkal gyakrabban vizsgáltuk őt és a magzatot, mivel ő nem tudta jelezni, hogy esetleg valamilyen rendellenességet tapasztal. A terhesgondozáshoz viszont nemcsak az orvosi ápolás, hanem az emberi gondoskodás, a beszéd, az érintés is hozzátartozik. Ezért tartottuk fontosnak azt is, hogy a huszadik heti genetikai ultrahang után, amikor már tudtuk a gyermek nemét, a család adjon nevet neki.

– Mi lett a neve?

M. Cs.: Nem mondjuk meg sem a nemét, sem a nevét, sem a születés pontos időpontját. Ez a család kérése, tiszteletben kell tartanunk. A kommunikációra visszatérve az ápolók folyamatosan beszéltek a magzathoz, miközben az anyát ápolták. Elmondták, hogy mit csinálnak éppen, mély érzelmi kapcsolat alakult ki köztük és a kisbaba között. A családtagok is rendszeresen jöttek, ők is beszéltek a babához.

– Hirtelen, valamilyen vészhelyzet bekövetkezte miatt kellett elhatározni a születés időpontját?

M. Cs.: A terhesség huszonegyedik hetében minden igyekezetünk ellenére kialakult a teljes vérkeringésre kiterjedő fertőzés. Emiatt ingataggá vált az anya keringése, fölborult a só- és vízháztartása, minden veszélybe került, amiért addig küzdöttünk. Végül mégis sikerült az édesanya testét kikezelni ebből a fertőzésből, és a gyermek is szépen fejlődött tovább. Ám olyan nagy lett, hogy amint élénken mozgott az édesanya hasában, az anya keringése megint ingataggá vált.

F. B.: A gyermek forgolódás közben gyakran elnyomta a nagy hasi vénát, amely a lábból szedi öszsze az ereket, és a szív felé szállítja a vért. Egészséges, mozgó kismamáknál ez általában nem okoz problémát, hiszen járás közben folyamatosan áthelyeződik a gyermek súlypontja. A fekvő, agyhalott anya esetében azonban a gyermek már csak súlyánál fogva is folyamatosan nyomta az ereket. Noha a gondozás során rendszeresen forgattuk a testet, ez a mozgás mégsem hasonlítható össze egy aktív életet élő nő mozgásával.

M. Cs.: Az idő múltával tehát arról kellett határoznunk, hogy meddig jobb a gyermeknek benn fejlődni, és mikor billen át a mérleg mutatója a megszületés irányába.

F. B.: A konzíliumon mi, intenzíves orvosok azt mondtuk, hogy egyre nehezebben tudjuk garantálni az anya keringésének fenntartását. A keringés labilissá válása folytán a méhlepényben is megszűnhet a keringés, ennek esélye pedig veszélyezteti a magzatot. Az újszülöttgyógyász kolléga azt mondta, hogy egy ekkora, 1400 grammos újszülött túlélésére már nagyon jó esély van, így a megszületés mellett döntöttünk. Megszerveztük, hogy abban a műtőben, ahol az anyából császármetszéssel kivesszük a magzatot, az egyik sarokban azonnal gondoskodjanak a koraszülöttnek minősülő újszülöttről. Hoztak újszülött-lélegeztető gépet, újraélesztő készüléket, szállításra alkalmas inkubátort. Minthogy a koraszülöttosztály egy másik épületben van, az Auguszta Központ [a Debreceni Egyetem Orvos- és Egészségtudományi Centrumának egyik épülete] előtt végig járó motorral várakozott egy koraszülöttmentő.

– Maga a császármetszés komplikációmentesen lezajlott?

M. Cs.: Igen, teljesen normális császármetszés volt, gyorsan lezajlott. Inkább csak az előkészületekben volt különbség a rutinműtétekhez képest. A huszonnyolcadik hétre terveztük a műtétet, de az anya keringésének további roszszabbodása miatt előre kellett hoznunk két nappal.

– A szülés és az átültetendő szervek kivétele tehát két egymástól teljesen független műtét volt?

F. B.: Teljesen független, két nap telt el közöttük. Azért az idegsebészeti műtőben történt a császármetszés, mert a műtét után az édesanyát visszavittük az intenzív osztályra, és ugyanúgy kezeltük, mint annak előtte. Az anyáról ugyanis addig nem mondtuk ki, hogy halott, mert volt benne egy élő magzat. Ekkor kezdődött el az agyhalál hivatalos megállapításának folyamata. Noha a neurológiai vizsgálatok alapján egyértelmű volt, hogy beállt az agyhalál, a terhesség miatt nem tudtunk elvégezni rajta egy jogilag kötelező vizsgálatot. Ez az úgynevezett apnoeteszt, amikor is a lélegeztetett beteget levesszük a lélegeztetőgépről, és azt figyeljük, hogy a vérben megnövekvő szén-dioxid-koncentrációra reagálva beindítja-e a spontán légzést az agy légzőközpontja. Belátható, hogy ez a teszt súlyosan veszélyeztette volna a bizonyítottan élő kisbaba életét, ezért erre csak a császármetszés után nyílt lehetőség.

– A szervadományozás gondolata már az anya agyvérzése után felmerült, vagy csak a gyermek megszületése után?

M. Cs.: Az első kötelességünk az anya életéért való küzdelem volt. Ezt követte a gyermek életének megmentése, és csak amikor már bebizonyosodott, hogy a gyermek szépen fejlődik és egészséges, akkor kezdtünk a transzplantáción gondolkodni. Az anyának annyira jók voltak a vizsgálati eredményei, a szervei olyannyira jó állapotban maradtak meg végig a kilencven nap alatt, hogy a szervátültetés valós lehetőséggé vált. Amikor a császármetszés sikeresen megtörtént, mondtam a családnak, hogy a mai nap az örömé, de holnap megtörténik majd az agyhalál hivatalos megállapítása, és akkor beszélnünk kell a szervátültetésről. De a hozzátartozók, miután végleg elbúcsúztak az édesanyától, még aznap visszajöttek hozzám, és azt mondták, hogy ne várjunk holnapig, még aznap beszéljünk. Ők pedig nagyon tiszteletreméltó módon úgy határoztak, hogy a gyermek életének megmentése után még négy ember életét megmentik azáltal, hogy hozzájárulnak az édesanya szerveinek átültetéséhez.

M. Cs.: A világon tudomásunk szerint még nem volt példa arra, hogy az agyhalál beállta után ilyen sok idővel szerveket ültettek volna át a betegből más rászorulókba. Pláne nem úgy, hogy eközben még egy gyermeket is kihordott.

– Intenzív osztályon dolgozó orvosként naponta találkoznak kritikus állapotban lévő betegekkel. Ez az eset különleges volt az önök számára? Hogyan dolgozták föl lelkileg?

M. Cs.: Lelkileg mindannyiunk számára borzasztóan megterhelő volt ez a kilencvenkét nap. Nemcsak azért, mert elvesztettünk egy kismamát, hanem azért is, mert küzdenünk kellett a magzatért. És e küzdelem kezdetén rendkívül csekély esélyünk volt a sikerre. Eközben pedig úgy kellett tartanunk a kapcsolatot a családtagokkal, hogy lelki megterheltségünk ellenére bennük tartani tudjuk a reményt. S bár azt gondolhatná az ember, hogy az édesanyával nem alakulhatott ki lelki kapcsolatunk, hiszen már eszméletlenül érkezett hozzánk, soha egy szót sem tudtunk beszélni vele, a valóságban nem így van. Amikor az ember három hónapon keresztül ápol valakit, óhatatlanul kötődni kezd hozzá még akkor is, ha nem képes kommunikációra. A gyermek megszületése egy kis megnyugvást jelentett számunkra, de a küzdelem ekkor még korántsem ért véget. Bár azonnal felsírt, és egészséges volt, koraszülöttként született, így az első napokban lélegeztetésre szorult, majd hosszú ideig ápolták a gyermekklinikán, mire elérte azt a fejlettséget, hogy hazaengedhették. A szülés után a transzplantáció újabb lelki nehézséget jelentett nekünk és a családnak is, hiszen a magzat jelentette az utolsó kapcsolatot az édesanya és családja között. Szinte elképzelhetetlen az a teher, amelyet akkor élt át a család, amikor közvetlenül a gyermek világrajövetele után az anya szerveinek donációjáról kellett döntenie.

– Tudható, hogy hova kerültek a szervek?

F. B.: Nem, ezt mi sem tudjuk, és ez így van jól. Annyit tudunk, hogy az eltávolított öt szervet – két vesét, hasnyálmirigyet, májat és a szívet – négy betegbe ültették be. Egyikük, aki valószínűleg cukorbetegség szövődményeként szorult transzplantációra, vesét és hasnyálmirigyet is kapott.

M. Cs.: Ilyen esetekben az agyhalál megállapítása után, de még a szervek kivétele előtt keres megfelelő recipienst, vagyis a szervet megkapó beteget a transzplantációs koordinációs iroda. A család és senki más sem tudhatja meg soha, hogy hova kerültek, ki kapta meg a szerveket. Ennek az az oka, hogy a recipienseknek és a megszületett gyermeknek is önálló, normális életet kell élniük az események után. Nem szabad, hogy bárki megtalálja a szervet fogadókat, abból beláthatatlan élethelyzetek, konfliktusok alakulhatnának ki.

– Noha az édesanya kezelését, a gyermek születését és a transzplantációkat csak most hozták nyilvánosságra, az események valamikor a nyáron játszódtak le. Mi történt azóta?

F. B.: Mi annyit tudunk, hogy a szerveket beültették, és jelenleg is jól működnek. A gyermek is jól van, már otthon gondozzák. Most, hogy a történetet nyilvánosságra hoztuk, egészen meglepő helyekről érkeznek az elismerések. A külföldön megjelent újságcikkek hatására egyetemünk volt külföldi hallgatói például a Facebookon fejezik ki tömegesen büszkeségüket, hogy a Debreceni Egyetemen tanultak. De hangsúlyozni szeretném, hogy nem érhettünk volna el sikert anélkül, hogy létrejött volna az összességében tizenegy orvosi szakmát felölelő összefogás.

2013. november 23.

KÉPALKOTÁS

A számítógép forradalmasította a szervezet belsejébe betekintést engedő diagnosztikát, de az orvos sosem válik kiküszöbölhetővé, tartja Palkó András radiológiaprofesszor, az Európai Radiológiai Társaság korábbi elnöke. A radiológus szerint mára sokkal biztonságosabbá vált a röntgenvizsgálat.

Palkó András

radiológus egyetemi tanár 1953-ban született Budapesten. A Pécsi Orvostudományi Egyetemen szerzett diplomát 1977-ben és radiológusi szakvizsgát 1981-ben. Jelenleg a Szegedi Tudományegyetem Radiológiai Klinikájának tanszékvezető egyetemi tanára, igazgatója. Az Európai Radiológiai Társaság volt elnöke.

Medikusként miért választotta a radiológusi szakmát? Azt gondolná az ember, hogy egy fiatal orvostanhallgató számára a betegekkel való kapcsolat, a gyógyítás élménye az igazán fontos.

– Mindenki csodálkozott a döntésemen, hiszen a radiológia akkor még igencsak periferiális területnek számított. Azt tudtam magamról, hogy a sebészet vagy más operatív terület nem nekem való. 1977–78-ban kezdődött a radiológia robbanásszerű fejlődése, így joggal gondolhatta az ember, hogy a megfelelő eszközök birtokában igazán jelentős eredmények érhetők el a területen. Addig az alagsorba telepített röntgengép, a sötétkamra és a nedves hívó jelentette a radiológiát, de már eljutottak hozzánk az első hírek az ultrahang-diagnosztikáról, arról, hogy a komputertomográf, a CT hamarosan a mindennapi orvosi gyakorlat része lehet, és a mágneses rezonancián alapuló képalkotás, vagyis az MR bekerül majd a betegellátás eszköztárába. Mindig is vonzott a diagnosztika, mert olyan izgalmas nyomozást jelent, mint egy Sherlock Holmes-regény cselekménye.

– A betegek tudatában vannak az önök munkájának? Hiszen a pácienseket a kezelőorvosuk küldi röntgenre vagy MR-re, majd ugyanő közli velük a diagnózist.

– Rajtunk, radiológusokon áll, hogy milyen mértékben tartjuk a kapcsolatot a betegekkel, és mennyire veszünk személyesen is részt a kezelésükben. Én és a kollégáim már a vizsgálat előtt is tájékoztatjuk a betegeket, hogy milyen technikát fogunk használni a diagnózis felállításához, és ha az eredmények szükségessé teszik, a vizsgálat után is beszélünk velük. Az orvoslás fejlődésével és az átlagéletkor kitolódásával egyre többször találkozunk krónikus betegekkel, akiket hoszszú időn keresztül számos alkalommal kell vizsgálnunk. Ugyanazokat a betegségeket, amelyek korábban sokszor a betegek viszonylag gyors halálával végződtek – ilyenek a daganatos és a szív-érrendszeri betegségek –, ma már hosszú időn keresztül kezelhetjük. A visszajáró betegek pedig tudatában vannak a radiológus gyógyításban betöltött szerepének.

– A nyolcvanas években valóban gyökeres változások történtek a radiológiában, új műszerek váltak a mindennapi rutin részévé. De mi történt azután? Már csak a meglévő módszereket tökéletesítik, vagy új, közvetítő fizikai jelenségen, úgynevezett modalitáson alapuló vizsgálati eljárások megjelenése is várható?

– Noha mindig érhetik meglepetések az embert, egyelőre nem látjuk azt, hogy elterjedhet új modalitáson alapuló módszer a közeljövőben. Kutatások rengeteg területen folynak, de ezek kimenetele kétséges. Ám folyamatosan javul a meglévő módszerek tér- és időbeli felbontása. Ma már akár a dobogó szív működésének egyes fázisait külön-külön is vizsgálni tudjuk. De ami ennél is fontosabb, hogy az informatika mára minden részletét átszőtte a szakmánknak. Ma már az összes radiológiai vizsgálati eljárás – beleértve a klasszikus röntgent is – digitálissá vált. A felvételek a számítógép képernyőjén jelennek meg. A számítógépek, azontúl, hogy megjelenítik, elraktározzák a felvételeket, egyre inkább részt vesznek magában a diagnosztikus munkában is. Segítik a betegség felismerését, azonosítását, az ismételt vizsgálatok alkalmával pedig a vizsgált elváltozás – például egy daganat – időbeni változásának nyomon követését. A különböző eljárásokkal készített felvételeket a komputer együtt is képes elemezni, ily módon egy elváltozás addig rejtve maradt jellegzetességeit ismerhetjük föl.

– Ez azt jelenti, hogy a számítógép képes arra, hogy egy röntgenfelvételen önállóan felismerjen egy tumort?

– Ha a megfelelő szoftvereket használjuk, igen, bizonyos esetekben ez ma már működik. Az más kérdés, hogy ezt a feladatot rá merjük-e bízni egy gépre emberi közreműködés nélkül. Én abban bízom, hogy erre a jövőben sem kerül sor. Ennek ellenére, ha megnézzük a számítástechnika utóbbi tíz évben végbement fejlődését, egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy a komputerek nem fogják kiváltani az orvosok szerepét a gyógyászat mechanikus eljárásaiban. De az orvosok akkor sem maradnak munka nélkül, mindössze a valóban rátermettséget és szellemi bravúrt igénylő feladatok elvégzésére fordíthatják intellektuális kapacitásukat.

– Amikor több mint három évtizede radiológusnak szegődött, mire számított, hol fog tartani ez a szakma a XXI. század elején?

– Ha volt is némi fogalmam erről-arról, azt, ahová mára jutottunk, akkor még elképzelni sem lehetett. A technikai fejlődés minden területére igaz, hogy hiába próbálunk előretekinteni, esélyünk sincs megjósolni a jövőt. A mostani kutatások alapján annyit azért valószínűsíthetünk, hogy talán meg tudjuk majd mondani, hogyan reagál a tumor a műtétre, a gyógyszeres vagy a sugárkezelésre. A kutatások a klasszikus morfológiai kérdések megválaszolása felől egyértelműen a funkció, a működés diagnózisa irányába viszik a radiológiai szakmát.

– Említette a sugárkezelést, és az emberben felmerül, hogy miért nem a radiológusok foglalkoznak a sugárterápiával is. Hiszen a két szakma által használt fizikai jelenségek nagyon hasonlók.

– Ugyanonnan indultunk valóban, és én még tanultam az egyetemen sugárterápiát is. A tudományos fejlődés következtében azonban olyan bonyolulttá vált a diagnosztika és a sugárterápia külön-külön is, hogy mára elképzelhetetlenné vált, hogy ugyanaz a szakember átlássa mindkettőt. Sőt már a radiológia sem egységes szakma. Vannak kollégák, akik az idegbetegségek diagnózisával foglalkoznak, én pedig a hasi daganatokról és a sürgősségi ellátásról tudok talán többet az átlagnál. Ez természetes folyamat. Ahogy nő és mélyül egy területen felhalmozott tudásanyag, a részterületek képviselői függetlenedni kezdenek, és idővel különálló tudományágként határozzák meg magukat.

– Sokan félnek a röntgenvizsgálattól és általában a sugárzáson alapuló vizsgálati eljárástól, mert attól tartanak, hogy egészségkárosító. A sugárterhelés szükséges rossz vagy bizonyos mértékig kiküszöbölhető?

– Az adott eljárás fizikai jellemzőitől függ, hogy milyen mértékben jelent veszélyt a betegre. De a fejlődés ezen a területen is nyilvánvaló. A CT-készülékek jelenleg használatos típusai és a modern vizsgálati eljárások például harmad-negyed akkora sugárterhelést rónak a betegre, mint az előző generációs berendezések [a CT is röntgensugarakkal dolgozik]. Azáltal, hogy a hagyományos röntgenfelvételek digitálissá váltak, gyakorlatilag megszűnt annak a veszélye, hogy meg kell ismételni a vizsgálatot a felvétel tökéletlensége miatt. A szoftverek ugyanis szinte minden zavaró hatást kiküszöbölnek, kis túlzással nem lehet mit elrontani a képen. Az emlődiagnosztika, amely sugárterhelés szempontjából igen kényes terület, ugyancsak sokkal biztonságosabbá vált a digitalizálás hatására. Az erek, emésztőszervek jobb megjeleníthetőségét szolgáló kontrasztanyagoknak is újabb és újabb generációi jelennek meg, amelyek sokkal kevésbé károsítják a vesét, ritkábban váltanak ki allergiás reakciót.

– Igaz, hogy az MR-vizsgálatnak gyakorlatilag nincs mellékhatása?

– Jelenlegi ismereteink szerint az MR semmilyen említhető kockázattal sem jár. Ennek ellenére, ahogy egyre nagyobb mágneses térerőt gerjeszteni képes elektromágnesekkel felszerelt készülékek jelennek meg, óvatosnak kell lennünk, mert ekkora mágnesesség már érzékelhető pillanatnyi fiziológiás reakciót vált ki a szervezetben. Nem beszélve arról, hogyan hat azokra a fémtárgyakra, amelyek a vizsgálati helyiségben tartózkodó embereknél maradtak. De összességében az MR továbbra is teljesen ártalmatlan diagnosztikai eljárásnak számít.

– Ha az MR-gép által keltett hatalmas mágneses tér, amely az interneten elérhető videók tanúsága szerint könnyűszerrel magához tud rántani egy kerekes széket vagy hordágyat is, semmilyen maradandó hatással nincs az emberre, akkor mire lehetnek jók azok a néhány grammos mágneseket rejtő térdpántok, amelyeket a televíziós vásárlási műsorokban árulnak?

– Az egészségügyi tevékenységnek van egy sajnos igen széles területe, amely a sarlatánság és a szélhámosság közötti határvonalon mozog.

– Eljuthat-e addig a képalkotó diagnosztika, hogy szükségtelenné tegye a belső szervek műtéti feltárását igénylő betegségmegállapító eljárásokat?

– Talán látott már Star Trek-filmet [az Enterprise űrhajó jövőbeli kalandjairól szóló tudományos-fantasztikus tévésorozatok és mozifilmek]. Ott az orvosok egy tricordernek nevezett univerzális diagnosztikai eszközt használnak, amelyet csak meglóbálnak a páciens előtt a levegőben, és máris kiírja, hogy mi a baja. Ez a gépi diagnosztika elméleti végpontja. Ez persze csak fantasztikum, mégis ez szolgálná legjobban a betegek érdekeit. Ezért a gépi diagnosztika területén végzett kutatások többsége éppen a munka algoritmizálását, komputerizálását szolgálja, méghozzá abból a célból, hogy mindinkább kiküszöbölhetővé váljanak az orvosok által elkövetett hibák. Ma már a legtöbb esetben objektív módon mérhető adatok sorozata szüli meg a diagnózist, és határozza meg ezáltal a szükséges kezelést. Persze az emberi intuíció, kreativitás és döntési képesség sosem válik kiküszöbölhetővé.

– Hogyan viszonyulnak az orvosok ahhoz, hogy a számítógépek bizonyos mértékben átveszik feladataikat?

– Van egy bizonyos ellenállás, mert hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy az orvoslás művészet. A művészet pedig kevéssé szereti a szabályokat. Márpedig ha beengedjük a számítógépeket mindennapi munkánkba, ott könyörtelen szabályok lépnek működésbe. De ettől még ez a jövő, ez egyértelmű.

2014. január 18.

SZÉP KÉPLETEK

Bár a kutatás esetenként több száz tudós együttműködését igényli, pályája kezdetén mindenki egyéni sikerre vágyik, tartja Patkós András fizikus, akadémikus, akit az év ismeretterjesztő tudósának választottak. A nemzetközi hírű kutató, a részecskefizika szaktekintélye egész életében hűséges maradt az Eötvös Loránd Tudományegyetemhez, miközben ritkaságszámba menő világméretű kapcsolatrendszert sikerült kiépítenie.

Patkós András

1947-ben Budapesten született részecskefizikus, akadémikus, egyetemi tanár. A Radnóti Miklós Gyakorlógimnáziumban érettségizett. Az Eötvös Loránd Tudományegyetem fizika szakán szerzett diplomát, majd 1973-ban ugyanott doktorátust. A diploma után az egyetem atomfizikai tanszékén kutatott, oktatott, volt tanszékvezető és a fizikai tanszékcsoport vezetője is. 2007-ben választották a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagjává. Kutatási területe a statisztikus fizika, a részecskefizika és a kozmológia.

Amikor megérkeztünk, éppen az íróasztalánál ült, és hosszú képleteket írt egy papírra. Így dolgozik manapság egy fizikus? Az ember azt gondolná, hogy minden számítógépeken történik.

– A korral változik az ember munkastílusa, de ahogy maga a világ is változik körülötte, az tűnik föl igazán a környezetének, ha bizonyos szokásai változatlanok maradnak. Én világéletemben elméleti fizikai kutatást végeztem, de azt kellett észrevennem, hogy azokat a számításokat, amelyeket korábban én magam végeztem el, volt tanítványaim, akik ma már a munkatársaim, sokkal tökéletesebben és gyorsabban végzik el számítógép segítségével. Ennek ellenére én mind a mai napig használom a papírt és a ceruzát, és egymás eredményeit ellenőrizzük. Nem versengünk egymással, inkább szimbiózisban létezünk. Életkoromnál fogva rám ebben a munkamegosztásban a képleteket kidolgozó ember feladatai hárulnak.

– Sok ember számára a részecskefizika a felfoghatatlan tudományos magasság megtestesülése, amelyet csak a legnagyobb elmék képesek megérteni. Ön egyetért ezzel? Zseninek tartja magát?

– Zsenik ugyanúgy dolgozhatnak az élet bármely más területén is, az irodalomban, a közgazdaságtanban. Én magam az atommagot felépítő protonok és neutronok alkotórészeinek kutatásába kapcsolódtam be. Nem hiszem, hogy e terület kizárólag a zsenik territóriuma lenne. Természetesen a lángelmék irányadása nélkülözhetetlen, hiszen engem is néhány olyan kutató munkája inspirált a pályaválasztáskor, akiket egyértelműen a zsenik közé kell sorolnunk.

– Tehát a legnagyobb gondolkodók szerepe a pályatársak ösztönzésére korlátozódik?

– A nagy felfedezésekhez elengedhetetlen, hogy néhány nagyszerű felismerés elindítsa a tudomány mozgását, de mire az ideából kifejlődik a tudományos áttörés, addig esetenként több száz, a mi területünkön akár több ezer kutató munkájára van szükség. Ez megkülönbözteti a tudomány óriásait a nagy művészektől. Amikor az ember elindul a pályáján, ennek általában nincs tudatában. Én is individuális sikerre vágytam. Ahogy aztán a fiatal kutató egyre jobban beleássa magát választott szakmájába, rájön, hogy egy-egy apró részlet kidolgozása is komoly intellektuális feladatot jelent. Ha sikerrel jutunk túl az épp előttünk álló lépésen, az elvégzett munkára viszszatekintve szinte lenyűgöz minket a természet működésének megértésében rejlő esztétikai szépség. Ez értelmiségi emberhez méltó elfoglaltság.

– Sok kutató érzi úgy, hogy a munkája nagy része olyan gépies tevékenységet takar, amelyhez nem sok rátermettség szükséges, és örömét sem leli benne. Ezek szerint ön nem tartozik közéjük.

– Én sosem éreztem, hogy egy tömegtermelésre szakosodott üzem munkása lennék, aki kényszer hatása alatt dolgozna. Arról a sok pályatársamról sem gondolom ezt, akiknek nem adatik meg a tudománytörténeti jelentőségű felfedezés, hanem karrierjüket – hozzám hasonlóan – a részletek kidolgozásával töltik. De egyéni sikerre mindenkinek szüksége van ahhoz, hogy erőt merítsen a további munkához. Én a középiskolai versenyeken elért szép eredményeim hatására hittem el magamról, hogy fizikus lehetek. Olyan versenytárs barátokkal ismerkedtem meg, akikkel párhuzamosan alakult életpályánk, és a későbbi sikeres szakmai együttműködésünk talán nem jöhetett volna létre az országos középiskolai tanulmányi versenyekre visszanyúló kapcsolataink nélkül.

– Mikor vette észre, hogy a családja kezdi elveszíteni a fonalat az ön tudományos munkájával kapcsolatban?

– Erősen humán beállítottságú családban nőttem föl. Ennek ellenére mindig is az egyértelmű támogatásukat érzékeltem. Akkor is, amikor láthatták, hogy a történelemtől és az irodalomtól fokozatosan eltávolodva, a földrajz közbeiktatásával megérkeztem a fizikához. Egyáltalán nem igaz, hogy a szülői hátteret megtagadva valami teljesen új területen kezdtem a pályafutásom a semmiből. A sokrétű nyelvtudásom és a széles érdeklődési köröm egyértelműen a szüleim hatására alakult ki, és maradt fenn mind a mai napig. Ezek nélkül pedig a fizikában sem lennék képes eredményeket elérni. A feleségem vegyész, a fizika kémiához közel eső területeit nagyon jól érti. Az egyik fiam informatikus, és kedvtelésből szélesebb körben tájékozódik a fizika újdonságairól, mint jómagam. Időnként olyan kérdéseket tesz föl egy-egy újabb felfedezésről, hogy meg kell izzadnom, hogy kielégítően válaszolni tudjak rájuk. A másik fiam pályaíve szinte megismételte az enyémet. Ő is erősen humán érdeklődésű emberből lett végül matematikus, aki eközben nem veszítette el kapcsolatát a bölcsészvilággal. Az ő gondolkodásmódja és tudományos munkája viszont annyira absztrakttá vált, hogy igazság szerint én veszítettem el a fonalat, mivel is foglalkozik igazából.

– A világ első számú fizikai kutatóhelyein dolgozott, mégis vissza-visszatért az ELTE-re. Miért?

– Én itt találtam meg a helyem több mint negyven éve. Valahol szellemi otthonra lelni azonban nem jelenti azt, hogy soha egy percre sem teszi ki az ember onnan a lábát. Kutattam a svájci Európai Atommagkutató Központban (a CERN-ben), a koppenhágai Niels Bohr Intézetben vagy a chicagói Fermi Laboratóriumban, de sosem gondoltam azt, hogy végleg elmennék innen. Úgy gondolom, hogy így is elfogadott tagjává tudtam válni a nemzetközi tudományos közösségnek.

– Mi szükséges ahhoz, hogy valaki elfogadottá váljon a tudományos világban? Csak kutatói eredmények vagy személyiségbeli tulajdonságok is kellenek hozzá?

– A kutatás, dacára a közhiedelemnek, nem a magányos farkasok világa, hanem társadalmi tevékenység. Éppen ezért az érvényesüléshez nyilvánvalóan kellenek a tudományos ismeretek megszerzésével nem közvetlenül összefüggő adottságok is. Még fontosabb azonban, hogy saját tudományterületén széles körű, alapos ismeretei legyenek az embernek, és folyamatosan tájékozódjon az új fejleményekről, majd ezekre gyorsan legyen képes reagálni. Embertől függ, hogy milyen, a fizikán túlnyúló irányokból képes befogadni az új tudást. Ez nagyon fontos ahhoz, hogy a saját eredményeinket megfelelő módon tudjuk értékelni, és be tudjuk ágyazni a világról már meglévő ismeretek közé.

– Pályájának eleje a hidegháborús világrend időszakára esett. Az atomfizika, a nukleáris fegyverkezéssel ápolt szoros kapcsolata okán, a nagyhatalmak leginkább féltett titkai közé tartozott. De a kutatók közötti kommunikáció nélkül nincs tudomány. Mennyire zavarta a tudományos információ áramlását a vasfüggöny?

– Az én korosztályomnak óriási szerencséje, hogy a hetvenes évek közepétől lényegesen megjavult annak lehetősége, hogy a magyar fizikusok is részt vegyenek a nemzetközi tudományos körforgásban. A világ legnagyszerűbb fizikusai, az ön által említett zsenik jöttek el a Budapesten rendezett konferenciákra. Így már fiatalon találkozhattam a Nobel-díjas Richard Feynmannal, aztán a modern asztrofizika egyik megteremtőjével, a szovjet Jakov Zeldoviccsal vagy a Manhattan-tervben is szerepet vállaló Victor Weisskopffal. A nyugati és a szovjet tudósok itt, Magyarországon adtak egymásnak találkozót. Emellett, talán az intenzív szociális, kapcsolatkereső tevékenységem eredményeként, sok diákot küldhettem külföldre, és hozzám is sok külföldi diák érkezett. Tehát a szakmai felkészültségen túl a nyitottság, a kommunikációban való részvétel is szükséges a széles körű ismertséghez. Barátaimmal a múlt század hetvenes-nyolcvanas éveiben meg voltunk győződve arról, hogy a fokozatosan kinyíló magyar társadalom újabb és újabb lehetőségeket kínál a szakmai előmenetelre.

– Az ismeretterjesztő tevékenységéért kapta legutóbbi kitüntetését. Nem érezte soha tudományos rangjához mérten alacsonyrendű elfoglaltságnak a laikusoknak szánt művek írását?

– Sok szintje van az ismeretterjesztésnek, és én nem tartom magam népszerűsítő tudósnak. Írásaim, előadásaim többsége azoknak az érdeklődő értelmiségieknek szól, akik, bár nem ez a szakmájuk, rendelkeznek alapvető ismeretekkel a fizikai világ működéséről. Szerencsére sokan vannak olyanok, akik igénylik azt, hogy értesüljenek a tudomány más ágainak újdonságairól is. Természetesen, ha felkérnek, hogy középiskolásoknak adjak elő, esetleg szerepeljek a Mindentudás Egyetemén, azt sem utasítom vissza. Úgy gondolom azonban, hogy a kutatók és az átlagemberek közötti kommunikáció előmozdítására erre szakosodott szakembergárdára, tudománykommunikátorokra van szükség. Ez nem azt jelenti, hogy lebecsülném a laikusok vagy a kutatók képességeit. A tudomány eszközrendszere és érvelési technikája azonban mára oly mértékben eltávolodott a hétköznapi gondolkodásmódtól, hogy szükség van közvetítő szakemberekre.

– A tudományos ismeretek átadása az iskolákban kezdődik. Ön szerint milyennek kellene lennie egy gimnáziumi fizikaórának? Ahogy emlékszem, az osztálytársaim többsége az atomfizikai leckékkel szembesülve tett le végleg arról, hogy a fizikából bármit is felfogjon.

– Én azt gondolom, hogy nem minden tanulónak kell azonos szinten megismerkednie a fizikai világ jelenségeivel és törvényszerűségeivel. Frusztráló lehet a tanuló képességeihez mérten túl nehéz és a túl könnyű tananyag is. Akár osztályokon belül is ki lehet alakítani tanulócsoportokat. A csoportok egyik részében a fizika képszerű, kevesebb adattal, több szemléltető kísérlettel dolgozó bemutatására kellene koncentrálni, amelyben a jövőbeli festők, irodalmárok is megtalálhatják a szépséget. A fizikához több tehetséggel megáldott tanulókat, akik számára a képletekben kifejezett törvényszerűségek esztétikai élményt rejtenek, pedig az elmélyültebb ismereteket kívánó, absztrakt gondolkodást igénylő problémákkal is szembesíteni lehetne.

2014. március 22.

ROSSZ MACSÓK

Időnként belenézünk a távcsőbe, de a munka nagy részét számítógépek segítségével végezzük. Legtöbb modern távcsőbe már nem is lehet belenézni – mondja Kiss László csillagász, aki szerint az égboltra nem lehet ráunni. A volt katonaszökevény asztronómus hét évig élt Ausztráliában, de hazajött, mert gyermekeit magyar környezetben szeretné felnevelni.

Kiss László

fizikus, csillagász 1972-ben született Szabadkán. Fizikusként diplomázott a József Attila Tudományegyetemen 1996-ban, majd csillagászként doktorált 2000-ben az időközben Szegedi Tudományegyetemre átnevezett intézményben. Az egyetemen indított csillagász szakon oktatott, 2002 és 2009 között a Sydneyi Egyetemen dolgozott. Jelenleg a Magyar Tudományos Akadémia (MTA) Csillagászati és Földtudományi Kutatóközpontja Konkoly Thege Miklós Csillagászati Intézetének kutató professzora, az MTA levelező tagja. A Csillagászat.hu tudományos-ismeretterjesztő honlap főszerkesztője.

Horgoson, a Vajdaságban nőtt föl. Milyen volt a hetvenes-nyolcvanas években magyarként élni Jugoszláviában?

– Nyolcéves voltam 1980-ban, amikor meghalt Tito elnök. Emlékszem, ahogy nagymamám a marsall halálhírét hallva gondolkodás nélkül kijelentette, háború lesz. Az iskolában akkor még semmit sem lehetett érzékelni ebből. A jugoszlavizmus eszméjét első osztálytól kezdve beleverték a diákokba, a magyarokba is. Már a szüleim is Jugoszláviában nőttek föl, így természetesnek tartottuk, hogy magyar nemzetiségű jugoszláv állampolgárok vagyunk. Az öregek azonban emlékeztek arra, hogy Jugoszlávia nem természetes államalakulat, mindössze történelmi tákolmány. Mindig politizáló alkat voltam, így tizenévesként, 1988-tól kezdve, amikor egyre jobban körvonalazódott a polgárháború rémképe, szinte előre átélve az eseményeket elborzadtam, hogy mi felé haladunk. Horgos, Kanizsa, Zenta: e három település a Vajdaság talán legmagyarabb környéke. Az ember szinte az egész életét leélheti ott anélkül, hogy használnia kellene a szerb nyelvet. A családom ma is ott él, és az ifjabbak még ma sem tudnak rendesen szerbül. A gimnáziumban az Fb jelű osztályba jártam, amelyben az F azt jelentette, hogy fizika tagozatos, a b pedig, hogy magyar tanítási nyelvű az osztály (az a-sok voltak a szerb nyelvűek). Természetesen a nyolcvanas években is előfordult, hogy nehézségei támadtak az embernek a származása miatt, de általában jól megéltünk egymás mellett.

– Sajnálja, hogy szétesett Jugoszlávia?

– Huszonkétmilliós szép nagy ország volt, fantasztikus gazdasági lehetőségekkel. Voltak ásványkincsei, mezőgazdasága, ipara, és minden feltétel megteremtődött a világszínvonalú turizmushoz. Amikor 1991-ben kitört a háború, és megkaptam a behívómat, rettegtem a bevonulástól, mert nem kívántam részt venni a politika által felkorbácsolt polgárháborús konfliktusban.

– A bevonulás elől jött át Magyarországra, és iratkozott be a szegedi József Attila Tudományegyetem fizikus szakára?

– Inkább szerencsés egybeesés, mivel eredetileg is ezt terveztem. A gimnáziumban a matematika és a fizika között ingadoztam. A szegedi egyetem természetes választás volt, hiszen Horgoshoz Szeged a legközelebbi nagyváros a közöttük lévő határ dacára. Az ottani lézerfizikai iskola már akkor is messze földön hírnevet szerzett, így a fizika mellett döntöttem. Szerencsére felvettek, mert különben nem tudtam volna elkerülni törvényesen a katonai szolgálatot. Így viszont mint a Szegedi Csillagvizsgáló külföldi tanulmányi ösztöndíjasa felmentést kaptam egészen addig, míg fennállt hallgatói jogviszonyom az egyetemmel. Ez 1999-ben, a doktori ösztöndíjam lezárultával ért véget, amikor éppen a koszovói NATO-háború volt soron.

– És be kellett volna vonulnia…

– Igen, de Magyarországon maradtam, így katonaszökevény lettem. Hivatalosan dezertőrnek minősültem Szerbiában egészen a Milosevics-rendszer bukásáig. Ekkor általános amnesztiát hirdettek. A szegedi egyetem szerencsére nagyon erős burokkal védett meg a sors nehézségeitől.

– A csillagászokat általában úgy képzelik el gyerekként, mint akik a saját maguk fabrikálta távcsővel merednek az égre, és szemhunyást sem alszanak éjszakánként. Mennyire illik önre ez a leírás?

– Tökéletesen. Ma is pontosan emlékszem arra a könyvre, amelyet állandóan lapozgattam kisiskoláskoromban, hatása pedig eldöntötte a sorsomat. Fred Hoyle Csillagászat című könyve volt ez, a zágrábi Mladost Kiadónál jelent meg 1972-ben horvát nyelven. Egy szót sem értettem belőle, de nagyon szép képek voltak benne, s ekkor kristályosodott ki bennem a máig ható gondolat: a saját szememmel szerettem volna látni mindazt a szépséget, amelyet a csillagos égbolt nyújt. Szüleimtől kikönyörögtem első távcsövemet, majd ahogy múltak az évek, az amatőr csillagászok klasszikus fejlődési útvonalát jártam be. Távcsöveket építettem, ellátogattam a budapesti Uránia Csillagvizsgálóba, beszereztem az összes hozzáférhető szakkönyvet, jártam a Magyar Csillagászati Egyesület nyári távcsöves táboraiba. Aztán eljutottam oda, hogy a csillagászat mint választható szakma is szóba került.

– Szinte mindenkit érdekel a csillagászat. A tudományos hírek között mindig a legelőkelőbb helyet foglalják el az újonnan felfedezett üstökösökről, csillaghalmazokról szóló beszámolók. Mi lehet e népszerűség oka?

– A csillagok világa mindig is rejtélyes, egzotikus volt az ember számára. Az égi jelenségek olyan messze történnek tőlünk, és olyan hatalmas méretűek, hogy meghaladják az emberi képzelőerőt. Emellett az űrfelvételek önmagukban is szépek.

– Mennyiben hasonlít az amatőr és a profi csillagász tevékenysége?

– A többi tudományterületnek is megvannak a műkedvelői, gondoljunk csak a Magyar Madártani Egyesület több ezer tagjára. Magyarországon legalább két-három ezer „égi figyelőről” tudunk, de közülük talán öt-tíz végzi el a csillagász szakot. Az amatőrök gyönyörködnek. Van távcsövük, újra és újra rácsodálkoznak az égre, követik az űrben lezajló és a Földről is látható eseményeket, megkeresik a nehezen észrevehető égitesteket.

– Nem zavarja őket, hogy ezeket már mind fölfedezték előttük?

– Ha az ember bármikor felnéz az égre, azt a képet talán ő látja a világon egyedüliként. Egy amatőr csillagász barátom fogalmazott úgy, hogy olyan unalmas az élet, hiszen mindig minden ugyanúgy történik. Ezzel szemben az ég folyton változik, és sok az előre nem jelezhető esemény. A hirtelen felrobbanó csillagok vagy a meteorok különösen varázslatosak az arra fogékonyak számára.

– Ha a kis meteorok sem jelezhetők előre, reálisan mikor értesülhetnénk arról, ha egy nagy aszteroida egyenesen a Föld felé száguld?

– A Földet veszélyeztető kisbolygók megtalálása nem mindennapi tudományos feladat. Ezekben a kutatásokban a magyar akadémiai csillagászok is részt vesznek. Olyan kisbolygókat keresünk, amelyeket esetleg szondákkal meglátogathatnánk, hogy többet megtudjunk róluk, és kidolgozhassuk elhárításuk leghatékonyabb módját. A csillagászaton és az űrkutatáson gyakran számon kérik a társadalmi hasznosságot. Nos, a teljes emberiséget veszélyeztető katasztrófák előrejelzése és esetleges kivédése talán nevezhető hasznosnak.

– Az amatőr csillagászok távcsöves gyönyörködéséhez képest hogyan dolgozik manapság egy hivatásos asztronómus?

– Időnként belenézünk a távcsőbe, de a munka nagy részét számítógép segítségével végezzük. A legtöbb modern távcsőbe már nem is lehet belenézni. Ehelyett komputer vezérelte detektor gyűjti az adatokat. Az utóbbi időben főként olyan adatokat elemzek, amelyeket nagy távcsővel mértek, illetve a világűrbe felbocsátott távcsövek gyűjtöttek.

– Mennyire van hátrányban a magyar csillagász a gazdagabb országokban dolgozó kollégájához képest?

– A hátrányt az általános alulfinanszírozottságon túl főként az okozza, hogy még nem vagyunk tagjai nagyon fontos nemzetközi űrkutatási és csillagászati szervezeteknek. Biztató fejlemény, hogy remélhetőleg jövőre felvesznek bennünket az Európai Űrügynökségbe. Ez azért lenne fontos, hogy a magyar űripari vállalkozások is kaphassanak megrendeléseket a szervezettől. Ha pedig a chilei Atacama-sivatagban és a Paranal hegyen lévő távcsöveket üzemeltető Európai Déli Obszervatórium, az ESO tagjává válnánk, a magyar csillagászok is hozzáférhetnének a világ legjobb műszereihez. Így olyan felfedezéseket tehetnének, amelyek hétről hétre bejárhatnák a világsajtót. Ennél pedig nincs jobb országimázs.

– A csillagászatban a távcsövek nagyságától függ, hogy milyen nagy felfedezésekre lehet számítani?

– Igen, itt a méret a lényeg. Sok csillagász olyan, mint egy rossz macsó. Azzal dicsekszik, hogy milyen nagy van neki.

– Önnek mekkora volt a legnagyobb?

– A legnagyobb, amelyet személyesen irányítottam, egy négyméteres átmérőjű távcső volt, de a távolból használhattuk már az ESO 8,2 méteres átmérőjű teleszkópját is.

– Hét évig kutatott Ausztráliában. Miben más az ottani csillagászlét?

– Az ausztráliai csillagászat a világelitbe tartozik, és az országon belül a többi tudományterülethez képest is erős. Évekig egy csillagásznő töltötte be például a miniszterelnöknek tudományos tanácsokat adó „Ausztrália főtudósa” tisztét. Az egyetemek ottani gazdagsága miatt a tudósok kutatói szabadsága is nagyobb. Emellett az ország déli fekvése miatt sokkal szebb eget láthat az ember Ausztráliából, mint Európából.

– A déli égbolt szebb, mint az északi?

– Sokkal. Onnan látható a két Magellán-felhő, a tejútrendszer két kísérő törpegalaxisa, maga a tejútrendszer pedig a fejünk fölött halad keresztül az égbolton. Aztán ott vannak a déli ég legszebb csillagai, a Dél Keresztje, a Kentaur csillagképek és a jellegzetes Szeneszsák sötétköd. Semmi hozzájuk mérhető nem látszik az északi égen.

– Hét év után mégis visszaköltözött Magyarországra.

– Sosem adtam föl magamban a hazatérés lehetőségét. Ausztráliában nem volt állandó állásom, hanem két-három éves kutatói ösztöndíjakat nyertem el. Ahogy az ember eléri a harmincas évei közepét, egyre jobban vágyik egy „biztos” állásra. Megpályáztam ilyet az egyik sydneyi egyetemen, de a második helyen végeztem. Ausztrália nehezen bevehető vár, s állandó állást nagyon nehezen kaphatnak nem ottani születésűek. Ezért amikor a Magyar Tudományos Akadémia a magyar kutatók hazacsábítására elindította a Lendület programot, pályáztam, nyertem és hazajöttem.

– Ausztráliában mennyit keres egy csillagász?

– Magyar viszonyokhoz képest négyszer-ötször többet. Persze kétszer-háromszor drágább a megélhetés. Kezdetben bruttó hatvanezer ausztráliai dollár volt az éves fizetésem, de később előléptetésekkel százezerre emelkedett. [Ez havi bruttó 1,7 millió forintnak felel meg.] De a határozott idejű szerződés miatt mégis hiányzott a létbiztonság. Emellett Ausztrália messze van mindentől, és nehéz kapcsolatot tartani a nemzetközi együttműködésben részt vevő európai és amerikai kollégákkal. A fontos megbeszélések még mindig személyes jelenlétet követelnek. Ugyanúgy figyelni kell olyankor a másik fél testbeszédét, mint az üzleti tárgyalásokon.

– Gyermekei Ausztráliában születtek. Nem akarta, hogy ott nőjenek föl?

– Nem, ezt határozottan nem akartam. Láttam más emigráns magyar családok gyermekeit, akik egymás között már angolul beszéltek, és ennek a lehetősége számomra elborzasztó volt. Talán azért, mert a Vajdaságból származom, ahol küzdenem kellett a magyarságomért, nagyon fontosnak tartottam, hogy a gyerekeim rendesen megtanuljanak magyarul magyar környezetben. Ez is a hazajövetelünk egyik oka. A gyerekeim ausztráliai állampolgárok is, van szép kengurus-emus útlevelük. Ha tizennyolc évesen úgy döntenek, hogy mégis ott akarnak élni, mehetnek, de ez az ő egyéni döntésük lesz.

2014. április 12.

DOBOTT ORSÓ

Fő erényének a megfontoltságot és az ésszerűség határainak felismerését tartja Besenyei Péter sokszoros bajnok műrepülő. Bár élt már túl olyan balesetet is, ahol a gép átbukfencezett az orrán, felesége sokkal jobban félti, amikor a német autópályákon kocsikázik.

Besenyei Péter

Körmenden született 1956-ban, műrepülő, repülőoktató, berepülőpilóta. Négy évtizedes pályafutása alatt majdnem tíz hónapnyi időt töltött a levegőben, a legkülönfélébb kis repülőket vezetve. Műrepülő-versenyzőként tízszer volt magyar bajnok, nyert világbajnokságot, Európa-bajnokságot, világkupát. Jelenleg a Red Bull Air Race elnevezésű akadályrepülő versenyben indul. A széria első, 2003-as kiírását megnyerte, az idei sorozatban most a tizedik helyen áll.

Minden kisfiú pilóta, esetleg tűzoltó vagy űrhajós szeretne lenni, de felnőve legtöbben elfelejtik. Ön hogyan őrizte meg gyermekkori rajongását?

– Hatéves voltam, amikor családommal a budaörsi reptér mellé költöztünk. Ott láttam először repülőgépeket, ráadásul műrepülők voltak. Gyerekfejjel megbabonázott az orsók, dugóhúzók látványa. Mindennap ott lógtam a reptér kerítésén, bámultam a fel-le szálló gépeket. Később már a hangárba is bemerészkedtem, beszállhattam a kabinjukba. Az első pillanatban kijelentettem, hogy pilóta akarok lenni.

– Volt a családjában valaki, aki révén kapcsolatba került a repüléssel?

– Senki. Éppen ezért érte sokként őket, amikor tizenöt évesen bejelentettem otthon, hogy repülni fogok. Azt mondták, hogy nem, mert ha repülök, le is fogok esni. Dunakeszire, az akkori Kömi [Könnyűipari Minisztérium] repülőklubjába jártam, amely később Malév Repülőklubbá alakult. Egy év telt el, és tizenhat évesen már önállóan repülhettem.

– Ilyen fiatalon még jogosítványt is alig kaphat.

– A mai tizenhat éveseket látva elgondolkozom, jó ötlet volt-e engem ilyen fiatalon felengedni. De a kiképzés során nyilván meggyőződtek róla, hogy felkészültem rá.

– Mi a különbség egy serdülőkorú és az ön korabeli pilóta vezetési stílusa között?

– Tizenéves korban nyilván tapasztalatok híján van az ember. Én a mai napig tanulok, és ez így lesz a pályafutásom végéig, bár fiatalkoromban biztosan többet tanultam egy-egy repülés alkalmával. Sosem szabad a pilótának hátradőlnie, és önelégülten „letegeznie” a gépet, mondván, én már mindent tudok. Ez hamar megbosszulja magát. De ahogy visszagondolok, én kezdő koromban is megfontolt voltam, pontosabban volt bennem tisztelet a repülés iránt. Ezt a kiképzésnek köszönhetem, az a módszer ugyanis, amellyel az újoncokat bevezetik a repülésbe, döntően meghatározza későbbi viselkedésüket. Mielőtt egyedül elengedtek volna, sokat gyakoroltam oktatóval, kétkormányos géppel.

– Előfordul a valóságban is, mint a Kétszer kettő néha öt című filmben, hogy a félénk tanítvány „bátorítására” az oktató kidobja saját botkormányát az ablakon?

– Ez inkább csak a filmes fantázia része. Az oktató azonban tényleg viszonylag hamar elengedi a kormányt, és akkor az embernek magának kell repülnie, miközben a tanár belenyúlhat, ha szükséges. Persze azért igen érdekes pillanat egy tizenhat éves ember életében, amikor az oktató kiszáll a gépből, és azt mondja, akkor menj, és oldd meg az összes problémát egyedül a magasban.

– Eszébe jutott ekkor, hogy ha valami balul üt ki, lezuhanhat és jó eséllyel meg is halhat?

– Valójában a repülőbalesetek jó részét a pilóta megússza élve, kisebb sérülésekkel, ugyanúgy, ahogy az autóban ülve. Ha mégis katasztrófa történik, az az esetek 99 százalékában a pilóta hibája, ráadásul nem is egy hibát, hanem hibák sorozatát követi el az ember. Ezt az alaphelyzetet tetézi az időjárás, esetleg műszaki probléma. Én bízom a felkészültségemben. A feleségem azt szokta mondani, hogy akkor nem aggódik, amikor repülök, ellenben nagyon félt, amikor autóversenyzek, vagy a német autópályákon közlekedem.

– Mi volt a legnagyobb hibája repülés közben?

– Olyan hibát még nem követtem el, amely a repülés biztonságát veszélyeztette volna. Egyszer szenvedtem balesetet, műszaki okok miatt. Kanadában repültem a versenygéppel a Niagara-vízesés felé filmezni, és útközben leállt a motor. Kénytelen voltam leszállni egy kukoricaföldön. Már a kifutás végén jártam, amikor a lágy talaj megfogta az elülső futóművet, és orrnehéz gép lévén átbukfencezett. Minthogy a gép tele volt üzemanyaggal, attól tartottam, hogy kigyullad, ezért villámgyorsan ki akartam szabadulni a pilótafülkéből. Ez nem volt könnyű, mert a gép beágyazódott a sárba. Szerencsére elég hajlékony vagyok, így kievickéltem a kabinból, és kiástam magam. Ahhoz, hogy az ember ilyesmit megússzon, kell a gyakorlat, lélekjelenlét, de persze jó adag szerencse is.

– És a laikusok számára észlelhetetlen hibák?

– Nagyon sok műrepülőversenyen vettem részt, több mint száz dobogós helyezésem van, de alig tudnék olyan gyakorlatot mondani, amelyet teljesen tökéletesnek tartok. De itt olyan tévedésekről beszélek, hogy a gép állása egy fokkal eltér a függőlegestől, vagy kissé rábillent a repülő a dobott orsóra.

– Mennyire pontosan tervezi meg műrepülő-gyakorlatát?

– Ez a verseny jellegétől függ. A kötelező gyakorlatokban pontosan azt kell repülni, ami meg van adva, követni kell, akárcsak egy kottát. De én a szabad programot jobban szeretem, ott akár improvizálhat is az ember, olyan figurákat is bemutathat, amilyeneket még senki a világon. A Red Bull Air Race sorozat, amelyben manapság versenyzek, nem klasszikus műrepülés, inkább afféle gyorsasági akadályrepülő verseny. De épp azért kerülnek ki az ott versenyző pilóták a legjobb műrepülők közül, mert a sikeres szereplés olyan szintű légbiztonságot követel meg, amellyel csak ők rendelkeznek. A versenyek szűk helyeken, gyakran városközpontokban zajlanak, kis magasságban, nagy sebességgel, akadályok között. Egy műrepülő másképp kezeli a gépet, mint más pilóták. A különbséget a civil sofőrök és a raliversenyzők vezetési stílusa közötti eltéréssel lehetne érzékeltetni.

– Amikor nagy tömeg kíséri figyelemmel a földről, gondol-e arra, hogy ha közéjük zuhanna, ők is meghalnának?

– Az Air Race-nek és a műrepülésnek is szigorú szabályai vannak, amelyek legfőképpen a nézőket óvják. Ezért a közönség feje fölött nem lehet trükköket bemutatni, sőt még csak gyors manővereket sem lehet tenni az irányukba. A versenyek tőlük távolabb zajlanak.

– Elképeszti a laikusokat, amikor átrepül a Lánchíd alatt vagy az Erzsébet híd pillérei között. Ezek szakmai szempontból nehéz mutatványnak számítanak, vagy csak látványos rutinfeladatok?

– Ha gyakorlatlan pilóta nem megfelelő repülőgéppel, rossz körülmények között próbálkozik, akár bele is halhat. Azt gondolom viszont, hogy az én körültekintésemmel teljesen biztonságosak. Az életünknek része a kockázat, és azt vallom, hogy egészséges mérvű rizikót mindenkinek vállalnia kell. A veszélyt százszázalékos biztonsággal úgysem lehet elkerülni. De provokálni sem szabad a sorsot. Ezért ami túlmegy az észszerűség határán, azt nem vállalom.

– Milyen mutatványt utasított vissza?

– Ha például felkérnének, hogy repüljek át a budai Várhegy-alagúton, azt nem vállalnám. Amikor a Mammut II. bevásárlóközpontot megnyitották a Széna téren, felkértek, repüljek át az átjáró alatt a két épület között. Nem vállaltam, mert bár képes lennék rá, a kockázat értelmetlenül magas lett volna. Szerencsére nagyon őrült dolgokat ritkán kérnek, ezért nem kell sokszor nemet mondanom. Soha nem én jelentkezem, mindig felkérnek a mutatványokra.

– Nincs olyan mutatvány, amely a büszkesége miatt lenne fontos?

– Őszintén mondom, hogy nincs. Egy versenyzőnek elsősorban a versenypályán kell bizonyítania ügyességét. Persze megtisztelő egy pilóta életében, ha az emberek és a hatóságok bíznak benne annyira, hogy olyan dolgot kérnek tőle, és hivatalosan engedélyezik is, amilyet mástól nem.

– Bemutatóra készülve centiről centire fel kell térképeznie a terepet?

– Igen. Amikor például az idén tavasszal a világon elsőként végigrepültem a Korinthoszi-csatornát, az összes híd, elektromos kábel, sziklakiemelkedés helyzetét tudtam behunyt szemmel is. Ettől még persze nem készülhet föl az ember az összes turbulenciára, a madarakra, de ha probléma lett volna, tudnom kellett, hogy hol hagyhatom el a csatornát anélkül, hogy kábelnek ütköznék.

– A katasztrófafilmekben gyakran előfordul, hogy meghalnak a pilóták az utasszállítón, de mindig van egy vietnami veterán vadászpilóta az utasok között, aki leteszi a gépet. Ön képes lenne leszállni egy Boeinggel?

– Ha az ember kis Polskin megtanult vezetni, jó eséllyel Mercedest, sőt akár teherautót is képes irányítani. Ugyanígy van a pilótákkal is. Berepülőpilótaként és repülőoktatóként gyakorlatilag az ország összes kisgépével repültem, közöttük többmotorosokkal is. Általános tapasztalatom az, hogy minden repülő alapvetően ugyanúgy repül. Ahhoz, hogy hivatalosan repülhessek például Boeinggel, egy hónapos típustanfolyamot kellene elvégeznem, amelyen főképp a típus rendszereit, műszereit ismerném meg. De a repüléshez szükséges alapvető készségeket nem kellene újratanulnom. Tehát ha hirtelen egy nagy utasszállító pilótafülkéjében találnám magam, és lenne némi földi segítségem, nagy valószínűséggel leszállnék vele. Egyszer utaztam egy három hajtóműves, huszonöt személyes, tehát közepes méretű sugárhajtású gépen. A levegőben behívtak a pilótafülkébe, és beültettek a vezetőülésbe. Átadták az irányítást, felajánlották, ha akarok, szálljak le vele. Olyan finoman nyaltam oda a gépet a kifutópályára, hogy hátul az utasok észre sem vették, amikor földet értek a kerekek.

– Három hónappal ezelőtt egy katari légi bemutatón lezuhant és meghalt Nádas Tamás műrepülő. Amikor látta a balesetről készült videót, megfordult-e a fejében, hogy önnel is megtörténhet ugyanez?

– Egy pillanatig sem. Nem szívesen nyilatkozom erről az eseményről, mert nem tudnék jót mondani. Egy ilyen esemény megint arra figyelmezteti az itt maradt pilótákat, hogy kellő alázattal kell viszonyulni a repüléshez, nem szabad elbíznunk, túlértékelnünk magunkat, és nem szabad túlzottan feszegetnünk a határainkat.

– Ötvennyolc éves. Meddig akar, meddig tud még műrepülni?

– Ameddig az ember fizikailag bírja és motivált marad, nyugodtan folytathatja. Én jelenleg is erősebbnek érzem magam a repülőgépnél. A fizikai hatásokat, a gyorsulást ugyanolyan jól bírom, mint ifjúkoromban. Hatott már rám tizennégy g is [1 g a nehézségi gyorsulás mértéke a föld felszínén]. Az Air Race-ben az idén tíz g-re korlátozták azt a gyorsulást, amely a pilótákra hathat. Volt már, hogy amiatt zártak ki, mert véletlenül túl éles manővert végeztem, és észre sem vettem, hogy 12-re szaladt föl a g-mérő. Jelenleg az adja a legnagyobb motivációt, hogy minél sikeresebb legyek új gépemmel. A Corvus Racer ugyanis hatvan év után az első magyar gyártású repülőgép, és már csak tizedekre vagyunk a legnagyobb amerikai repülőgyárak építette modellektől.

2014. június 21.

SZÁZÖTVEN MÉTER

Nyolcadszorra vágott neki Klein Dávid hegymászó, hogy oxigénpalack nélkül feljusson a Mount Everestre, de most sem sikerült célt érnie, társainak engedve visszafordult. Szerinte az ember által közvetített elvek, az ésszerű kockázatvállalás határainak felismerése fontosabb a számokban kifejezhető eredményeknél.

Klein Dávid

1975-ben Budapesten született, hegymászó. Az Eötvös Loránd Tudományegyetem filozófia szakán diplomázott. Első magashegységi expedícióját 1998-ban vezette a pakisztáni Hindukus hegységbe. Két nyolcezer méter feletti csúcson állt, több sikeres expedíciót vezetett. Legutóbbi expedíciójáról, amikor nyolcadszor próbált első magyar állampolgárként oxigénpalack nélkül feljutni a Mount Everestre, néhány hete tért vissza. (Az állampolgárság hangsúlyozása azért fontos, mert a magyar Demján Zoltán csehszlovák állampolgárként 1984-ben már feljutott a világ tetejére, méghozzá oxigénpalack nélkül.)

Csalódott?

– Persze hogy csalódott vagyok, hiszen nem sikerült megvalósítanom a célom. De ennél sokkal összetettebb módon látom az expedíciót, hiszen sok pozitív dolog is történt velem közben. Tizenkét évvel ezelőtt volt magyar hegymászó palack nélkül ilyen magasságban, idén pedig a nemzetközi mezőnyből senki nem jutott ennél, tehát 8700 méternél magasabbra oxigén nélkül. Csak most kezdem felfogni annak nagyszerűségét, hogy ilyen fantasztikus kalandban volt részem. A csalódottság tehát nem a legmegfelelőbb kifejezés arra, amit érzek. Inkább erős hiányérzetnek mondanám. Bár nagyon közel, százötven méterre voltam, a csúcsot nem sikerült elérnem.

– Emlékszik arra a pillanatra, amikor eldöntötte, hogy visszafordul?

– Az éjszaka során (este hét után indultunk el) többször szóba került e lehetőség. Az első pár órában a várakozásokhoz képest lassabban haladtam, ekkor még az időjárás sem volt igazán jó. Az első két alkalommal – némi huzavona után – a továbbhaladás mellett döntöttünk. Akkor fordultam meg, amikor mászótársam, Ang Mingma és alaptábor-vezetőm, Török Edina véleménye egybecsengett. Ekkor elfogadtam a javaslatukat, és visszafordultam. Érdekes módon kissé másképp emlékszünk e pillanatra Edina és én. Én úgy emlékszem, hogy amikor ő azt javasolta rádión keresztül, hogy forduljak, én fegyelmezetten elfogadtam ezt. Később a rádiónaplóban olvastam, hogy azért elég kemény pengeváltásra került sor, mire végül megfordultam. Természetesen a rádiónaplónak van igaza, és nem az én oxigénhiányos emlékeimnek.

– Az alaptábor-vezetőnek a csúcsra törő hegymászó alárendeltje? Ön feltétlen engedelmességgel tartozik neki?

– Azért nem olyan szigorú ez a kapcsolat, mint a katonaságnál. Igyekszünk modellezni az összes lehetséges szituációt. Együtt kitaláljuk, hogy hogyan reagálunk majd a körülményekre, milyen döntéseket hozunk. A helyzettől függ az is, hogy az alaptábor-vezető rádióüzenetét tanácsként, javaslatként vagy utasításként kell kezelnem.

– Tehát ön az utolsó utáni pillanatig a folytatás mellett volt, hiszen már olyan kevés volt hátra. Ha utólag, tiszta fejjel visszagondol, lett volna esélye a sikerre, a visszafordulás helyes döntés volt?

– Persze hogy lett volna esély a csúcs elérésére és a sikeres visszatérésre, a kérdés az, hogy ez az esély mekkora. A külső körülmények, az időjárás megfelelő volt. De a vártnál valamivel lassabb voltam, és Ang Mingma két palackjából az egyik meghibásodott, így ezt az időveszteséget nem engedhettük meg magunknak.

– Ön már nyolcszor járt a Mount Everesten, de minden alkalommal visszafordult, így az a kép alakult ki önről, hogy képes racionális döntést hozni a befejezésről, ha tetszik, képes feladni. De az igazán sikeres hegymászó nem épp arról ismerszik meg, hogy a végsőkig feszíti a húrt, olyan kockázatot is vállal, amilyet más nem merne?

– A hatékonyságot mindenképp megnöveli a kockázatvállalás. Ha mondjuk két hegymászó ugyananynyi erőforrásból (állóképességből, tudásból, eszközből) gazdálkodik, az jut fel közülük többször a csúcsra, aki több kockázatot vállal. Az én szememben a sikeres hegymászó nemcsak eredményes, de olyan hegymászó-magatartást alakít ki, amellyel együtt tud élni, és amelyet szívesen kommunikál a környezetének. Én nem akarnám azt üzenni mondjuk a következő hegymászó-generációnak, hogy csak úgy lehetek sikeres hegymászó, ha sokat, túl sokat kockáztatok. Ha sokszor teszel fel mindent egy lapra, valószínűleg rövid pályafutásod lesz.

– A Tátrában, majd az Alpokban kezdett mászni?

– Igen, némi amerikai kitérővel. Ott megtapasztalhattam, hogy létezik nagyobb vadon is a magyar erdőknél. Ha az ember eltéved a Pilisben, az a legjobb stratégia, ha elindul egyenesen az egyik irányba, és hamarosan talál egy falut. Montanában ez nem működik, mert kissé nagyobbak a távolságok. Később, egy magas-tátrai út után, huszonkét éves koromban határoztuk el egy barátommal, hogy ideje expedíciót szerveznünk. A döntő mozzanat az volt, amikor úgy gondoltuk, ez nekünk olyan fontos, hogy másfél éven keresztül szinte csak az expedíció előkészítésével foglalkozunk majd.

– A hegymászók magát a mászást szeretik, vagy a dicsőséget?

– Számomra a hegyek között való létezés a fontos. A mászás, az izgalom, az erőfeszítés, a közösen átélt kaland, az esztétikai élmény. Nekem hosszú időn át mászótársam volt Várkonyi László, aki 2010-ben az Everesten halt meg jégomlásban. Ő ugyanannyiszor próbálkozott a Csomolungma megmászásával, mint én, és aki ismerte, tudja, hogy nagyon erős jellemű ember és fantasztikus hegymászó volt. Sokat tanultam tőle. Láttam, hogy a hegyen érzi igazán otthon magát, ott volt a „helyén”. Nagyon szerette az expedíciózás teljes folyamatát. Már a kis hegyi falvakban, ahol az emberek kicsit másképp gondolkodnak, és másképp léteznek ebben a világban, megváltozott a viselkedése, és ez csak erősödött, ahogy haladtunk fölfelé a törpefenyvesen keresztül a sziklák és a jég világáig. Én is ezt az érzést keresem. A hegymászást nem lehet csupán számokká, adatokká, rekordokká leegyszerűsíteni, ez nem síkfutás. Ez nagyon komoly sportteljesítményt követelő lelki élmény.

– Vannak Magyarországon „megélhetési” hegymászók, akik főként a pénzért csinálják?

– Csupán az expedíciós hegymászásból senki sem tud megélni Magyarországon. Vannak persze, akik magashegyi túrákat vezetnek, és ebből élnek, vagy ipari alpinisták, de igazi hivatásos hegymászó sportolóink nincsenek. Sokkal jellemzőbb az, hogy az embernek fel kell adni mindenét azért, hogy el tudjon menni a Himalájába hegyet mászni.

– A hegymászás inkább sportteljesítmény, a természet meghódítása, esetleg cirkuszi mutatvány vagy remek reklámfelület a szponzorok számára?

– Természetesen annak örülnék a legjobban, ha úgy tudnék elmenni hegyet mászni, hogy senki nem tud róla, senki nem foglalkozik velem. Ehhez azonban a jelenlegi árak mellett nagyon gazdagnak kellene lennem. Amikor ugyanis beindultak a kereskedelmi expedíciók a nyolcvanas évek végén a Himalájában, és gazdag emberek hajlandók voltak vagyonokat fizetni a feljutásért, az árak is exponenciálisan emelkedni kezdtek. Ma már csak a „belépőjegy”, a csúcsengedély tízezer dollárba kerül. Ilyen körülmények között az ember vagy vezetői megbízásokat vállal a kereskedelmi expedíciókban, vagy a szponzorok segítségére támaszkodik. Mindkét esetben mászhat hegyet, de ha hegyi vezetőként dolgozik, akkor éppen a hegyen nem teheti azt, amit szeretne. A szponzorált expedícióknál a hegyen saját belátása szerint cselekedhet, és csak előtte és utána kell kompromisszumokat kötnie. Például nyilatkoznia kell a sajtónak. (Nevet.)

– Ha a hegymászásból nem lehet megélni, akkor hogyan teremti elő az expedíciók közötti megélhetéshez szükséges forrásokat? Miből él, miközben fél éven keresztül a következő vállalkozásra készül?

– Van egy családi kiadónk, annak vagyok az ügyvezetője, bár üzleti sikernek ezt nem nevezném. Nincs szükségem sok pénzre, mivel nincs sok kötelezettségem. Nem vagyok családos, nincsenek gyerekeim. Tehát bizonytalan egzisztenciával, de felelősség nélkül lavírozok két expedíció között.

– A család hiánya önnél összefügg a hegymászással?

– Minden hegymászónak magának kell megválaszolnia ezt a kérdést. Hogyan egyezteti össze az expedíciókat és a családalapítást. Nem tudom, hogy én hogyan fogok reagálni e kihívásra. Eddig még nem kerültem efféle konfliktushelyzetbe.

– Amikor megbeszéltük az interjú időpontját, azt mondta, hogy a Magas-Tátrába készül hegyet mászni. Mi érdekes van ott a világ tetején járó hegymászó számára?

– Megint csak: a hegymászás összetett dolog, és nem szólhat kizárólag a rekordok hajszolásáról. A Tátra gyönyörű hely. Éppen azért megyek vissza oda újra és újra, mert a maga szépségével hasonló lelki élményt nyújt számomra, mint a magasabb hegyek. Azért gondolhatják sokan, hogy aki a Himalájában mászik, azt már semmi alacsonyabb nem érdekelheti, mert mindenki csak a rekordokat, a számszerű teljesítményt látja a hegymászásban. Pedig az élményt nem lehet méterekkel, szintidővel, ranglistákkal leírni. Ezenkívül a Tátra úgynevezett hagyományos alpinútjai teljesen más kihívást jelentenek. A hegymászáson belül rengeteg ágazat, irányzat van. Én például a sziklamászást is nagyon szeretem, de nem vagyok benne jó. Ha pedig elmegyek egy mászóterembe, biztos, hogy vannak ott olyan tízéves kislányok, akik fél kézzel lepipálnak a falon.

– A Himalája nyolcezres csúcsait ostromló magyar hegymászókat itthon nagy tisztelet övezi. De nemzetközi szinten mennyire számít rendkívülinek a teljesítményük?

– Magyarországnak az expedíciós hegymászás terén nagy a lemaradása a világhoz képest. Miközben az ország alpinista hagyományai erősek, a második világháború után nem indulhattak magyar expedíciók a nyolcezer méternél magasabb csúcsok meghódítására. A hagyományaink miatt nekünk nagyon szigorú etikai normáknak kell megfelelnünk, így nem elfogadható számunkra, hogy mindenáron, bármilyen „csalás” segítségével feljussunk a csúcsokra. Ezt a lemaradást le kell dolgoznunk.

– Az expedíciós hegymászás kifejezés sokaknak a felfedezést juttatja eszükbe. Felfedezni azonban nem lehet olyan helyeket, ahol már sokan, akár több ezren jártak előttünk. Önök milyen értelemben használják az expedíció szót?

– Nekem sosem a felfedezés ugrik be először az expedícióról. Inkább a kaland. E szó számomra azt jelenti, hogy elmegyünk egy messzi helyre, ott hosszan tartózkodunk, és valami különleges tettet viszünk véghez. Bár az expedíció sikeréhez a tagok egyéni teljesítményére van szükség, mégis elengedhetetlen a csapatmunka. Nyolcezer méter feletti, megmászatlan, felfedezetlen csúcs nem létezik, de sok alacsonyabb hegy lehet, amelyekre még nem jutott fel ember. Ezek esetében lehet értelme a felfedezésnek.

– Ön fenn volt az Everesten, amikor áprilisban jéglavinában tizenhat serpa életét vesztette. Emellett az utóbbi évtizedben számos magyar bajtársa is szerencsétlenül járt a Himalájában. E tragédiákat hogyan dolgozza fel, eszébe jut, hogy megéri-e folytatnia?

– Nem jutott még soha eszembe, hogy abbahagyjam. Ezt szeretem csinálni, és mindig is tudtam, hogy a hegymászás milyen veszélyekkel járhat. Ezt nem is lehet elfelejteni, hiszen a csúcs felé menet gyakran látni az elhunyt hegymászók holttestét. De a siker esélyét nem a kockázatvállalással, hanem az alapos felkészüléssel és a szakmai szabályok, elvek maximális betartásával kell növelni. Persze a veszélyeket még így sem lehet kiküszöbölni.

– A hegymászás akkor is érdekes lenne az emberek (és így a szponzorok) számára, ha nem lenne veszélyes, ha nem az életüket kockáztatnák az alpinisták?

– Biztos vagyok abban, hogy egyetlen hegymászót sem a veszély keresése motivál. Abban is biztos vagyok, hogy a szponzorok attól félnek legjobban, ha valamilyen tragédia történik. Számukra ez rendkívül rossz reklám lenne. Ezért már az együttműködésről szóló első tárgyalás alkalmával tisztázni kell azt, hogy a támogatást nem lehet függővé tenni a hegyen elért sikertől. Soha semmilyen beleszólásuk nincs abba, hogy az ember milyen döntést hoz a Himalájában, nem utasíthatják, hogy továbbmenjen, vagy bármi mást csináljon.

2014. július 12.

NÉGY KERÉK, AJÁNDÉK AUTÓVAL

Évek óta a tehetséges roma származású, orvosi pályára készülő fiatalok felzárkóztatása és folyamatos segítése köti le Rosivall László vesekutató, egyetemi tanár idejének jelentős részét. Szerinte az egész ország érdeke, hogy minél többüket segítsük bekerülni az egyetemre. Ez szerinte nem pozitív diszkrimináció, hanem hátrányos helyzetük részleges ellensúlyozása.

Rosivall László

1949-ben Budapesten született nefrológus orvos, egyetemi tanár. A Fazekas Mihály Gimnáziumban érettségizett, majd 1973-ban diplomázott a Semmelweis Orvostudományi Egyetemen (SOTE), később kandidátusi, majd a tudományok doktora címet szerzett. Számos külföldi egyetem vendégprofesszora, díszdoktora. 1994–95-ben a SOTE rektora, majd az egyetem kórélettani intézetének igazgatója volt. Jelenleg az elméleti doktori iskola vezetője, valamint a Nemzetközi Nefrológiai Kutató- és Képzőközpont igazgatója. 2012-ben Széchenyi-díjjal, illetve a Kisebbségekért díjjal tüntették ki. Az iráni elnök a legmagasabb tudományos kitüntetést adományozta neki, a jelnyelvoktatás egyetemi bevezetéséért pedig Európai Nyelvi Díjban részesült.

Ön arról nevezetes, hogy küldetésszerűen hirdeti a vese és a vese egészsége megőrzésének fontosságát, megszámlálni sem lehet, hány ilyen témájú rendezvényt szervezett és szervezetet alapított már. Miért van szükség erre a munkára?

– Hazánkban mintegy másfél millió ember él beszűkült veseműködéssel, ami súlyos következmények lehetőségét rejti magában. Ráadásul ez nem okoz fájdalmat, ezért könnyen megfeledkezünk a károsodás leállítását célzó feladatainkról. A vese nem látványos szerv. A népköltészetben és a közbeszédben sincs olyan kitüntetett helye, mint a szívnek vagy az agynak. Nem mondjuk, hogy teljes vesénkből szeretünk valakit. A mai emberek általában nem ismerik a veseműködés fontosságát, pedig Magyarország egykor vesegyógyászati nagyhatalom volt, és szerencsére sikerült visszatornáznunk magunkat. Korányi Sándor volt a valaha élt egyik legnagyobb vesekutató. A veseelégtelenség általánosan elfogadott definícióját is ő alkotta meg. Bár a vese működését nap nap után vizsgálják a klinikai gyakorlatban, még számos tudományos kérdés megválaszolatlan.

– Felmenői között szinte csak mérnököket találunk. Hogyan lett ön mégis orvos?

– Gimnáziumi tanulmányaim alatt csak házakat terveztem magamban, építészmérnöknek készültem. Amikor azonban körülnéztem, csak utálatos panelházakat láttam. Megijedtem, hiszen én egy Lloyd Wright, Le Corbusier vagy Mies van der Rohe szerettem volna lenni. Ráadásul még a látszatát is el akartam kerülni annak, hogy esetleg protekciósként kezeljenek a Műegyetemen, a statika tanszék tanáraként oktató édesapám miatt. Ezért inkább orvosnak mentem, mert bár még a vértől is irtóztam, izgattak az élet és a betegségek mögött rejlő folyamatok. Egyébként az orvosi hivatást már kétéves koromban megjósolták nekem. Édesanyám egyszer elvitt a családi fotográfusunkhoz, és panaszkodott neki, hogy fél, mert olyan nagy a fejem, hogy biztosan vízfejű leszek. A fényképész jól megnézett, és azt mondta: „Sohase sírjon, Etelka, ebből a gyerekből professzor lesz, meglátja!”

– Építészmérnöki indíttatása miatt szeretne évek óta kilátót építeni a Semmelweis Egyetem Nagyvárad téri elméleti tömbjének tetejére?

– A magukra adó nagyvárosokban szinte kivétel nélkül találunk olyan magas tornyokat, amelyeket nem hagyhatnak ki a turisták. Budapesten is vannak csodálatos kilátópontok, de ezekről vagy nem az egész város látszik, vagy messze vannak. Viszont itt van a Nagyvárad téri elméleti tömb, amely 89 méterével átadásakor az ország legmagasabb nem ipari célú középülete volt, és ennek tetejéről páratlan körpanoráma tárul a szemünk elé az egész városra. Olyan gyönyörű, hogy soha nem indulok este haza anélkül, hogy meg ne csodáljam. Megunhatatlan.

– Hogyan lehetne kihasználni?

– Új magas kilátót építeni irdatlan pénzbe kerülne, és szinte lehetetlen lenne olyan helyet találni, hogy ne rontsa a városképet, jó legyen a közlekedése, legyen sok parkoló, metró, és minden külföldinek is útjába essen, ha jön a repülőtérről. Ez az épület viszont egyébként is itt van. Csak kilátószintet kellene építeni a tetejére, az oldalára pedig üvegliftet, illetve lépcsőházat a látogatóknak. Az épület statikája alkalmas erre. A költségek hamar megtérülnének. Ez a kilátó hasznos lenne az egyetemnek, a városnak és az országnak is. Remélem, hamarosan megvalósul.

– Példa nélküli az ön orvostársadalmon belüli aktivitása. Megalapította a nemsokára nyíló Budapesti Nefrológiai Iskolát, az iráni kutatókkal szoros kapcsolatot épített ki, a Semmelweis Egyetemen pedig elindította a jelnyelvoktatást. Tudatosan készült erre a szerepre?

– Nem, semmiképpen. Egyszerűen csak nyitott vagyok, figyelem a világot, az embereket, és nem csak a tudományos lehetőségeket veszem észre. Talán van valami adottságom, fantáziám is ehhez. 1981-ben évekre Amerikába mehettem családostul kutatni. Egyik ottani kutatótársam megkért, próbáljam eladni új gumikkal szerelt öreg autóját hatszáz dollárért. Hiába hirdettem az egyetemi lapban, senki sem érdeklődött. Aztán másnap feladtam még egy hirdetést: „Ha megveszed a négy új kocsikerekemet, kapsz hozzá egy ingyenkocsit!” Rengetegen jelentkeztek, és pillanatok alatt boldogan elvitte valaki a négy kereket hatszáz dollárért, az ajándék autóval együtt.

– Adódik a kérdés: ha sikeres volt kutatóként Amerikában, miért tért haza a nyolcvanas évek Magyarországára?

– Mielőtt hazaköltöztünk volna 1983-ban, kaptam egy visszautasíthatatlannak szánt állásajánlatot. Az éves fizetés 189 ezer dollár lett volna, ami még ma is figyelemre méltó. Amikor visszautasítottam azzal, hogy én inkább hazatérek Magyarországra, az állást ajánló egyetem képviselői még a feleségemet is megkérdezték, hogy túlzottan fáradt vagyok-e, vagy csak nem értem, hogy mit jelent az évi 189 ezer dollár. Sohasem bántuk meg, hogy büszke magyarként itthon akartuk felnevelni három leányunkat, akiknek magyarul akartam olvasni a Toldit vagy az Ady-verseket. Kisebb trükköket néha itthon is használnom kellett, amikor szembesültünk a valósággal. Amerikában akkoriban már természetes volt, hogy az emberek csak színes tévét néznek. Ezért venni akartunk egy Oriont, de nem lehetett kapni. Felhívtam hát az Orion vezérigazgatóját, a nyomaték kedvéért egyetemi tanársegédként bemutatkozva. „Kedves igazgató úr – mondtam neki –, bár nem ismerjük egymást, mégis tönkreteszi a házasságomat. Ugyanis esténként arra panaszkodik a feleségem, egy Orion színes televíziót sem tudok szerezni az esti lazításhoz.” Az első döbbenet után az igazgató elnevette magát, és másnapra kiszállíttatta a tévét, az Orion Mór készüléket, még ma is megvan a nyaralónkban.

– A leggrandiózusabb vállalkozás, amelybe belefogott az utóbbi években, a cigányorvos-képző program. Miért indította ezt a programot?

– A cigányság jelenlegi helyzete az ország, illetve egész Európa mulasztásos bűne. Az a kisebbség, amelynek nincsen megfelelő számú értelmisége, nem képes felzárkózni. Különösen fontos, hogy legyen cigány orvos, tanár, pap, azaz olyan értelmiségi emberek, akik együtt élve a telepeken mintaként, vezetőként szolgálhatnak. A cigányság egészségi állapota tragikus. A cigányok lakta vidékeken, kerületekben az öreg emberek aránya döbbenetesen alacsony; van olyan terület például, ahol három százalék alatt van a hatvanöt évesnél idősebb emberek aránya, holott máshol ez a harmincöt százalékot is eléri. Több száz háziorvosi állás betöltetlen, ezek jelentős része a cigányok lakta településeken található.

– Hogyan segít ez a program az orvosegyetemre készülő roma fiataloknak?

– Azt terveztem, hogy meghirdetem az egész országban, hogy a tehetséges, eltökélt roma fiatalok jelentkezhetnek orvosi előkészítő tanfolyamunkra, ahol a legkiválóbb oktatók tanítják őket, majd a tanfolyam záróvizsgájának függvényében a legrátermettebbek felvételt nyernek a Semmelweis Egyetemre. Az összes önkormányzatnak, iskolának, de még az egyházközségeknek is elküldtem a felhívást, és vártam, hogy a tanárok kézen fogva hozzák a feltűnő tehetségeket. Nem így történt, de azért harmincöten jelentkeztek. A felvételi beszélgetés után tizennégyüket felvettük. Hétvégenként tartottuk az órákat, ami igen megterhelő volt számukra, hiszen így nem maradt egy szabadnapjuk sem. Az oktatók, akik között olyan közismert személyek is voltak, mint Pálinkás József, Falus András, Somogyi Péter, Balog Zoltán, Náray-Szabó Gábor, Batta András akadémikusok, megható és erőt adó szeretettel, lelkesedéssel, közvetlenséggel foglalkoztak a diákokkal.

– Tehát az előkészítőt sikeresen teljesítők úgymond felvételi nélkül jutottak be az egyetemre?

– Ma már nincs hagyományos értelemben vett felvételi. A középiskolai teljesítmény és az érettségi alapján kapnak pontokat a felvételizők. Az előkészítő végén egyenként levizsgáztattuk őket, és határoztunk arról, hogy kit javasolunk egyetemi vagy főiskolai továbbtanulásra. Ezután következett a lobbizás azért, hogy a kiválasztott gyerekek, pozitív diszkriminációval, tényleg bekerüljenek az egyetemre.

– Folytonos a vita a pozitív diszkrimináció hívei meg azok között, akik szerint megengedhetetlen mindenféle diszkrimináció, csak a teljesítmény számít. Ön tehát az előbbiek közé tartozik?

– Szerintem a magyar társadalom érdeke, hogy a többszörösen hátrányos helyzetű fiatalok közül a kiemelten tehetségesek bizonyos számban pontszámtól függetlenül bekerülhessenek az egyetemre, ahol aztán természetesen a többiekkel azonos feltételeknek kell megfelelniük. Elismerem, hogy ez csak egy átmeneti eljárás, de amíg ilyen körülmények között él egy jelentős társadalmi réteg, addig szükség van a segítségre. Nem szeretem a pozitív diszkrimináció kifejezést, hiszen ők valójában nem kerülnek előnybe a többségi társadalomból érkező orvostanhallgatókhoz képest. Mindössze hátrányos helyzetüket igyekszünk legalább részben, indításkor ellensúlyozni.

– Hogyan sikerült elintéznie, hogy Ferenc pápa gyakorlatilag megáldja a program hallgatóit?

– A cigányság általában mélyen vallásos. Amikor hallgatóink nehézségekkel szembesültek az egyetemen, kezdték elveszíteni a reményüket, hogy sikerülhetnek a vizsgáik. Ekkor eszembe jutott, mekkora lökést, energiát adhatna nekik az, ha az egyháztól is kapnának bátorítást. És akkor már miért ne személyesen a pápától. Levelet írtam a Vatikánba Ferenc pápának címezve, beszámoltam az eseményekről, és kértem a segítségét. A szentatya írásban azt üzente, hogy imáiban megemlékezik majd hallgatóinkról, minket pedig arra bátorít, folytassuk tevékenységünket a hátrányos helyzetű emberek egészsége érdekében.

– Hogy teljesítenek az egyetemen az így felvett hallgatóik?

– Nem állítom, hogy kitűnő a teljesítményük, de az orvosegyetem sok elit gimnáziumból érkezett hallgató számára is nehéz. Vannak, akik már a második évfolyam végére értek, de legtöbben vesztettek legalább egy szemesztert. Kezdetben is tudtuk, hogy lesz lemorzsolódás, de ez természetes. Mélyen hálás vagyok az egyetemnek és azoknak az oktatóknak, akik elképesztő energiával és időbefektetéssel segítik a gyerekek felzárkózását. Van olyan idősebb professzor, aki két éve minden héten öt-hat órát tölt a Jezsuita Roma Szakkollégiumban, és korrepetálja hallgatóinkat.

– Honlapjukon közölt levelében azt írja, hogy a hallgatók a program harmadik évében már nem kaptak többletpontokat az előkészítő teljesítéséért. Minthogy a hivatal szerint nincs mód a pozitív diszkrimináció e formájára, az idén már meg sem tartották a tanfolyamot. A program tehát jelenleg áll. Feladja?

– Nem, már elkezdtük a Roma Orvos-egészségügyi Integrációs Szakkollégium szervezését, amely afféle nulladik évfolyamként kapcsolódna az orvosképzéshez, és a törvények ez esetben lehetőséget adnak rá, hogy a szakkollégiumot elvégezve a legjobbak ismét bejussanak az egyetemre.

2014. augusztus 16.

ÁLLKAPCSOK

Már nem gyűlölik annyira az emberek a cápákat, mint az A cápa című film bemutatása után jellemző volt, véli Jeff Kurr, a világ egyik leghíresebb, cápákkal foglalkozó természetfilmese. A tengerek csúcsragadozói, miközben alig támadnak az emberre, pótolhatatlan szerepet játszanak az óceán ökológiai egyensúlyának fenntartásában. Jeff Kurr legújabb alkotása a Cápák a levegőben, amelyet a Discovery Channel sugároz a Cápák hete műsorsorozatában.

Jeff Kurr

amerikai természetfilmes, búvár, tévés producer. 1984-ben diplomázott a San Diegó-i Állami Egyetemen, majd helyi televízióállomásoknál dolgozott a kilencvenes évek elejéig. 1991-től kezdve specializálódott a cápákra, azóta számos, szakmai díjak sorával jutalmazott dokumentumfilmet készített róluk.

Hogyan került először szemtől szembe cápával búvárként?

– Sohasem fogom elfelejteni azt a pillanatot. Persze én is tele voltam előítéletekkel a cápákkal kapcsolatban, főként A cápa című film miatt. Így természetesen megijedtem, de aztán meglepve tapasztaltam, hogy a cápát nem érdeklem. Lassan eljutottam arra a pontra, hogy már közelebb szeretnék kerülni az állathoz, és mivel ő nem közelített hozzám, nekem kellett felé úsznom. Későbbi merüléseim során megbizonyosodtam afelől, hogy rendkívül óvatos állatok, és az esetek többségében, ha azt akarjuk, hogy közel jöjjenek hozzánk, csalival kell odacsábítani őket.

– Hogyan tud figyelni a testi épségére, miközben filmezi őket?

– Valójában igen hasznos a kamera, amikor veszélyes állatokat filmez az ember, mert afféle pajzsként is használható. Ha az egyik túl közel jön, egyszerűen ráütök a kamerával, és ez biztonságos távolságban tartja. De nem szabad elhallgatni azt sem, hogy valóban veszélyes állatok ezek, és kétségtelenül képesek arra, hogy súlyos sérüléseket okozzanak az embernek, ezért a forgatás alatt mindig nagyon óvatosak vagyunk, nem vállalunk túlzott kockázatot. Különösen akkor fontos ez, amikor sok egyéb hal, a cápák táplálékállatai úszkálnak körülöttünk, hiszen a vadászó cápa esetleg összetéveszthet bennünket a fókákkal, nagyobb halakkal. Azon ritka esetek hátterében, amikor a nagy fehér cápák megtámadják a fürdőzőket, szinte mindig az áll, hogy rosszul azonosították az embert. Nem szabad ott vízbe merülni, ahol a közelben horgásznak vagy fókák élnek, hiszen ezek mind vonzzák a cápákat.

– Máshogy gondolkodnak manapság az emberek a cápákról, mint néhány évtizeddel ezelőtt?

– Negyven évvel ezelőtt alig valaki törődött velük, és ez nagyon rossz volt, hiszen azokat az állatokat, amelyekkel nem foglalkozik a közvélemény, könnyen ki lehet zsákmányolni, senkinek sem fognak hiányozni. Aztán 1975-ben, A cápa című film bemutatásakor minden megváltozott. Ekkor az emberek elkezdték gyűlölni a cápákat, a többség legszívesebben kiirtotta volna őket. Egy generáció számára, közöttük számomra is a megtestesült gonosszá váltak. A Cápák hete című műsorsorozat 1988-ban jelentkezett először a Discovery Channelen, és azt gondolom, ennek is szerepe volt abban, hogy változni kezdtek a dolgok. Az emberek egyre többet beszéltek a tengerek csúcsragadozóiról, amelyek mára talán a világ legismertebb vadállatai lettek. Már arról is tud mindenki, hogy évi százmillió példányt ölnek le szinte kizárólag az uszonyukért.

– Megsérült valaha forgatás közben?

– A legveszélyesebb pillanatot néhány évvel ezelőtt Dél-Afrika vizeiben éltem át. Egy kis fémtutajon ültem, amely mögött csalétket vontattunk, és arra számítottunk, hogy a nagy fehér cápa majd feltör a vízből, és rárabol a csalira. Ehelyett viszont alig néhány centire a tutajtól kirobbant a vízből, és átugrott a fejem fölött. Én pedig alulról néztem a fehér hasát, amint az öt méter hosszú, 1300 kilós állat átrepül fölöttem. Amikor viszszaesett a vízbe, lefröcskölt, más bajom nem történt, de ez volt életem legnagyobb élménye. Azt hiszem, ennél közelebb senki sem került még a tengerből kiugró cápához a világon. Hirtelen átéreztem, hogy mit érezhetnek a fókák. A cápa minden előjel nélkül tör elő a vízből, a fókáknak az esetek felében mégis sikerül elmenekülniük. Szerencsére esetemben rájött, hogy nem fóka vagyok, ezért többet nem támadott, inkább a csalit kapta el.

– Ahogy beszél, abból az az érzése támadhat az embernek, hogy ha nem csinálunk nagy butaságot, egész nyugodtan úszkálhatunk a közelükben.

– Nem mondanám, hogy nem veszélyesek, inkább azt, hogy nem érdekeljük őket. De egyáltalán nem akarom azt a tévképzetet kelteni az emberekben, hogy felesleges az óvatosság. Sajnos előfordul, hogy egyesek szándékosan próbálnak a nagy fehér cápák közelébe férkőzni védőketrec nélkül. Bár ez idáig még senki sem sebesült meg, de az efféle mutatványok időzített bombák.

– Miért nézik az emberek a cápákról készült dokumentumfilmeket? A tudásra vágynak, vagy csak a vért, a brutalitást, a horrort akarják látni?

– Sokféle okból lehetnek népszerűek e filmek. Vannak, akik félnek tőlük, akár a szörnyektől. Pszichológiailag nem meglepő, hogy amitől félünk, egyúttal vonz is bennünket, így el tudom képzelni, hogy sokan emiatt nézik a filmjeimet. De másokat inkább e történetek tudományos oldala érdekel. Sok olyan fiatal természetfilmessel és tengerbiológussal beszélgettem az évek során, akik azért választották hivatásukat, mert megérintette őket a Cápák hete a tévében.

– Sok cápa él a világ tengereiben? Mennyire veszélyeztetett állatok?

– Ezt nagyon nehéz akár megbecsülni is. Az biztos, hogy ha csak a cápauszony kedvéért leölt évi százmillió példányt nézzük, sok okunk van aggódni értük. De sikersztorik is előfordulnak. Az Egyesült Államok nyugati partvidékén, Kalifornia vizeiben néhány évtizeddel ezelőtt igen kritikussá vált a nagy fehér cápák helyzete, majdnem kihaltak. Aztán húsz éve védeni kezdték, és azóta olyannyira megnőtt a populációjuk, hogy ma már vagy kétezren lehetnek. Ennyi példány pedig már nemzedékek óta nem élt arrafelé. Dél-Kalifornia partjainál mindennapos dolog, hogy a szörfösök és a kajakosok fiatal fehér cápákat látnak a vízben, és nem tör ki emiatt hisztéria. A többség tudja, jelenlétük pusztán annak a jele, hogy segítenek fenntartani az óceán egészséges ökológiai egyensúlyát.

– Mennyire valóságosak a szituációk a természetfilmekben? Hogyan veszik fel a bemutatott jeleneteket?

– A legtöbb ember azt gondolja, a cápákról forgatni annyit jelent, hogy az ember kimegy egy csónakkal a nyílt tengerre, majd beugrik a vízbe, bekapcsolja a kamerát, és kész. A cápák a valóságban szinte megfoghatatlanok, így a forgatás legnehezebb része, hogy megtaláljuk őket, és közel kerüljünk hozzájuk. Még ahol elvileg sok cápa él (mint például a dél-afrikai Seal Islanden, a Fóka-szigeten), ott is előfordul, hogy napokig egyet sem találunk, így nincs mit forgatni. Ez nem olyan, mint amikor Tanzániában beül az ember a Land Roverbe, kiautózik a szavanna pontosan ismert részébe, és ott naphosszat filmezheti a gepárdokat.

– A támadás elhárításának sokféle „biztos” módjáról lehet hallani. Ön melyikre esküszik?

– Számos támadást túlélt emberrel beszélgettem már, és ennek alapján mondhatom, hogy attól a cápától kell leginkább félnünk, amelyet nem is látunk. A megtámadottak ugyanis egytől egyig arról számoltak be, fogalmuk sem volt róla, hogy közeledik a veszély. Olyan gyorsan történt az egész, és olyannyira meglepetésként érte őket, hogy még megnézni sem tudták az állatot, nem tudtak leírást adni róla. Olyan cápa, amely az emberek látókörébe kerül, szinte sosem támad. Így a legjobb tanács az, hogy gyakran nézzünk körül a vízben. Én folyton ezt teszem. Ha észrevesszük az állatot, és az ennek ellenére közelebb jön hozzánk, talán akkor járunk el a legokosabban, ha agresszív mozdulatot teszünk felé (például irányába ütünk a kezünkkel), hogy lássa, mi is látjuk őt. Ekkor szinte biztos, hogy odébbáll, mivel lesből támadó ragadozó. Ez azt jelenti, hogy olyan prédaállatra szeret vadászni, amelyik nem tud a jelenlétéről, így meglepetésként éri a támadás.

– Van a cápák életének olyan jelenete, amelyet még nem sikerült lefilmeznie?

– Azt hiszem, hogy a természetfilmesek Szent Grálja a nagy fehér cápa párzásának és szülésének megörökítése lenne [a cápák petéi még az anya testén belül kikelnek, és szabadon mozgó kiscápák jönnek világra]. E momentumokat még senki sem vette filmre, így nemcsak a filmesek és a nézők, de a tudósok számára is szenzációs lenne. Olyan keveset tudunk ezekről az állatokról, hogy igazából készülni sem tudunk egy efféle jelenetre. A puszta szerencsén múlott, hogy a dél-afrikai False Bayben 2000-ben egy olyan bálna tetemére találtunk, amelyen éppen huszonhét nagy fehér cápa lakmározott. Ez volt a leglátványosabb dolog, amellyel valaha is találkoztam. Az adta a különlegességét, hogy a nagy fehér cápák általában magányosan élnek és vadásznak, csak egy ekkora táplálékforrás képes rábírni őket, hogy huszonheten osztozzanak ugyanazon a prédán.

2014. augusztus 23.

STRATÉGIA A ZUHANY ALATT

Visszavonul minden idők legnagyobb női sakkozója, Polgár Judit. Bár szinte sohasem indult női versenyeken, mert igazi kihívást csak a férfi nagymesterek jelentettek számára, nem hiszi, hogy a nők születetten lennének gyengébbek a sakkban. A környezet és az emberrel szembeni elvárások viszont meghatározzák a sorsukat.

Miért vonul vissza?– Ilyen döntés nyilvánvalóan nem egyik napról a másikra születik meg az emberben. Nem vagyok hirtelen természetű, a versenyszerű sakkozás abbahagyásáról hozott döntés pedig különösen nehéz volt, hiszen amióta az eszemet tudom, a sakk volt az életem. Huszonöt éve vezetem a női világranglistát, több mint harminc éve sakkozom, és az olimpiai második helyezés most szép pillanat a visszavonulásra. Az elmúlt két évben annyi minden történt velem, ami bár a sakkal, de nem a versenyzéssel kapcsolatos, hogy egyre nehezebb volt a gyakori utazást kívánó aktív sportot és a többi elkötelezettségemet összehangolni. Dolgozom az alapítványunkban, sakkszakkönyvet írtam, a sakk mint készségfejlesztő eszköz pedig bekerült a Nemzeti alaptantervbe. Az oktatási programunk csaknem száz iskolában van jelen. Válaszút elé kerültem tehát, és én maximalista vagyok. Ha valamit csinálok, abban teljes mértékben el akarok mélyülni. Ahogy három évtizede a sakkban mélyültem el, amennyire csak képes voltam rá, most továbblépek, és az oktatásra fogok koncentrálni.

– Számos legenda forog közszájon arról, hogy a szülei milyen eszközökkel nevelték, edzették önt és a testvéreit gyerekkorukban. Önszántából kezdett sakkozni, vagy kötelező volt?

– Édesapám nevelési elmélete szerint egy dologra kell fókuszálni, amikor a gyermeket tanítjuk. Ez már a születésünk előtt megfogant benne: amikor megismerte édesanyámat, már akkor arról mesélt neki, hogy hat gyermeke lesz, és e szerint fog velük foglalkozni. Aztán három gyereknél megálltak, mert gondolom, nem volt könnyű velünk az élet. Zsuzsa nővérem kezdett sakkozni, méghozzá akkor, amikor véletlenül megtalálta a sakk-készletet a fiókban. Ekkor három és fél éves volt, és abban az időben matematikával is „komolyan” foglalkozott. Négyéves korában elérte az első nagy sikerét, és apám ekkor úgy döntött, hogy nem lehet egyszerre csinálni a matematikát és a sakkot is, és az utóbbit választották. Méghozzá azért, mert abból versenyeket rendeznek, és a versenyek eredménye objektíven megmutatja, hogy ki a jobb. Persze később mindannyian rájöttünk, hogy nem ilyen egyszerű a kép.

– Ön hogyan kezdett játszani?

– Mivel Zsuzsa és Zsófia már sakkozott, nekem a világ legtermészetesebb dolga volt, hogy ezzel kell foglalkoznunk otthon. És a többiek számára is magától értetődő volt, hogy belőlem is sakkozó lesz. A szüleim feladták a munkájukat, és pedagógusként a mi oktatásunkra koncentráltak. Apám ezer százalékig hitt bennünk, anyám volt a motor, amely lehetővé tette, hogy mindez működjön. Voltak nehezebb időszakok, főleg a szüleimnek. Kevesen támogatták a felfogásukat, és még kevesebben bíztak abban, hogy sikerülhet nekik.

– Már akkor, néhány évesen is kitöltötte a sakk a teljes napját?

– Fokozatosan nehezedtek az edzések. Kezdetben naponta csak egy-két órát sakkoztunk, megtanultuk a lépéseket. Aztán nyolc-kilenc évesen már öt-hat órát biztosan sakkal foglalkoztunk. Magántanulók voltunk, így időnként le kellett vizsgáznunk a tantárgyakból. Tanulással a vizsgák előtti időszakban törődtünk. Az általános iskola első néhány évében ez igen könnyen ment, hiszen akkor még nincs sok tanulnivaló. Később pedig már nem volt fontos a számunkra, milyen jegyeket kapunk, csak annyira, hogy elvégezzük az iskolát. Akkor már egyértelmű volt, hogy mindannyian hivatásos sakkozók leszünk, így csak erre kellett koncentrálnunk. A gyakori külföldi utazások alkalmával pedig rengeteget tanultunk a gyakorlati életből, sokkal többet, mint amennyit egy átlagos iskolásnak alkalma van megismerni a világból.

– Nem hiányoztak a korukbeli gyerekek?

– Sportolás közben találkoztunk más gyerekekkel. Pingpongoztunk a sakk mellett, amolyan kiegészítő testmozgásként. A belvárosi lakásunk melletti pincében működött egy asztaliteniszklub. Ott játszottunk, és természetesen kortársakkal edzettünk együtt.

– Hogyan fogadta önöket a többi sakkozó, akik között, gondolom, idős bácsik voltak többségben?

– Ez nem elsősorban nekem okozott nehézséget, hiszen én már harmadik voltam a sorban, és mire elkezdtem versenyezni, a többi sakkozó, úgymond, kellőképp meg volt puhítva. Megtapasztalhatták már, hogy kisgyerekkel kell játszaniuk, aki nyer is ellenük. Persze külföldön sokan nehezen viselték ezt. Tizenkét éves koromban vertem meg az első nagymestert. Később mondták, hogy a parti után az előtérben, a lift mellett verte a fejét a falba. Egyéntől függ, ki hogyan viseli az ilyet. A nyolcvanas években a sakkban is sokkal erősebben éltek a megszokások, az elvárások. Akkoriban feltűnt mindenkinek, ha a több száz férfi játékos között van egy kislány, aki győz. Kilencéves koromban nyertem az első jelentős nemzetközi tornámat New Yorkban. A nyolc partiból az első hetet megnyertem, a nyolcadikban döntetlen is elég volt a győzelemhez. Az ellenfelek közül akadt, aki csodált, más káromkodott vagy kezet sem fogott. Viszont másnap az újságok címoldalára kerültem, hiszen nem volt előtte senki, aki ilyen fiatalon, ráadásul lányként ilyen sikereket ért volna el. Ma már más a helyzet: a gyerekkorú nagymestereken kis túlzással nem lepődik meg senki.

– Amikor kiderült, hogy még a testvéreinél is sikeresebb sakkozó lesz, ők hogyan fogadták mindezt?

– Korábban én is feltettem magamnak a kérdést: miért nem rivalizáltunk egymással soha? Mert soha nem versengtünk egymással, soha nem irigykedtünk a másik sikereire. Arra jutottam, hogy a közöttünk lévő erős összetartást a külvilág ellenséges hozzáállásának és az ebből fakadó nehézségeknek köszönhettük. Olyan sok támadás érte a családunkat, hogy mindez már csak dacból is összekovácsolt minket. Bármelyikünk sikerét közös jutalomként éltük meg, a közös edzések elismeréseként. Különösen Zsófival edzettünk sokat együtt. Abszolút szurkoltunk egymásnak.

– A tizenéves fiatalok számára általában nem elég, ha csak a pingpongedzésen találkoznak a társaikkal, főként az ellenkező neműekkel. Soha nem akart sakkozás helyett inkább bulizni menni, társaságba járni?

– Sosem voltam az a bulizós típus, főként itthon. Nagyon ritkán elmentem ismerősökkel diszkóba, de nem igazán vágytam rá. Külföldön a versenyek után, ha jó volt a hangulatom, jól játszottam, gyakrabban mentem kikapcsolódni. Sohasem merült fel bennem, hogy a sakk helyett bármi mást is csinálhatnék. Valószínűleg azért, mert gyermekkoromban túl hamar jöttek az eredmények, szinte folyamatosan sikerélmények értek. Egyszerűen nem volt akkoriban hullámvölgy, amely elbizonytalanított, elkedvetlenített volna. Persze később voltak olyan időszakok, amikor nem ment a játék, nem jöttek az eredmények, de akkor már elég idős voltam ahhoz, hogy ezt feldolgozzam anélkül, hogy mindent feladnék.

– Egy évtizedek óta aktív sakkozó hogyan készül fel a versenyekre? Ugyanolyan intenzív edzésre van szüksége, mint az újoncoknak?

– A sakk ugyanúgy működik, mint a pénz. Nincs az a pénz, amelyet ne tudnál elkölteni, de ha valaki a közepes életszínvonallal is megelégszik, ahhoz nincs szükség végtelen vagyonokra. A sakkra ugyanez igaz: minimális gyakorlásra mindig szükség van, hogy az ember felkészültnek mondhassa magát, és ne maradjon szégyenben, de ha fölsőbb szintekre akar lépni, a napi tizennégy órányi felkészülés sem elég. Ez sok éljátékosnál kiégéshez vezet, hiszen olyannyira bekerülnek a szüntelen gyakorlás, elemzés végeláthatatlan spiráljába, hogy egy idő után már nem képesek élvezni a játékot.

– Pénzkereseti foglalkozássá válhat a sakk?– A sakk nem lehet munka, legalábbis ha valaki sikeres akar lenni. Az ember nem tud benne előrelépni, ha kötelességnek tekinti, mert olyankor épp azok a részek kapcsolódnak ki az agyában, amelyekre a sakkhoz a legnagyobb szükség van. Én úgy tapasztaltam, hogy a legnagyobb eredmények akkor jönnek, ha minden egyes idegszálammal a játékra koncentrálok. A legtöbb játékos még a zuhany alatt is a legjobb stratégián gondolkozik.

– Kell önnek sakktábla és bábuk a gyakorláshoz, vagy fejben történik az egész?

– Mindenki azt gondolja, aki eljön hozzánk, hogy tele vagyunk edzőfigurákkal, pedig az az igazság, hogy olyan sok partit láttam már az életemben, és olyan szoros kapcsolatba kerültem a bábukkal, hogy nincs már rájuk szükségem a gyakorláshoz. Olyan ez, mint amikor egy jól ismert város térképét képzeljük el. Nem kell lerajzolnunk az utcákat, hogy elképzeljük az útvonalat két hely között.

– A számítógépek hogyan hatnak a jelenkori sakkra?

– Én 1989-ben, tizenhárom évesen kaptam az első laptopomat, amikor Magyarországon még igen keveseknek volt hordozható számítógépük. Akkoriban néhány ezer játszma volt az adatbázisunkban, mostanra ez a szám jócskán tízmillió fölött van. Tehát tízmillió múltbéli parti minden lépését elemezni tudjuk. Ennek hatására az utóbbi tíz-tizenöt évben drasztikusan megváltozott a sakk. Sokkal inkább sporttá vált abban az értelemben, hogy a felkészülés célszerűbb, tudatosabb lett. A mostani éljátékosok nagy figyelmet fordítanak a formaidőzítésre és a stresszhelyzetek kezelésére. Régen sokan abba a hibába estek, hogy hiába voltak versenyen kívül remek játékosok, ott és akkor ezt nem tudták megmutatni a közönségnek, mintha vizsgadrukkjuk lett volna. Az ezredfordulóig a felkészülés idején sakktábla volt előttünk. Figurákat tologattunk naphosszat, beszélgettünk, és élveztük az izgalmas hadállások megoldását, majd leírtuk a konklúziókat egy füzetbe vagy a számítógépbe. Ehhez képest manapság a játékosok nem is hordanak maguknál sakk-készletet, csak a komputer előtt ülnek egész nap. Így a korábban megszokottnál sokszor több adatot tudunk feldolgozni. Megvizsgálhatjuk, hogy a következő ellenfelünk hogyan reagál a különféle lépésekre, mik az erősségei és a gyengéi. Tizenéves koromban tízkilónyi jegyzetet hordtam magammal a versenyekre. Ma már elég egy számítógép.

– Van különbség a férfi és a női sakkozók képességei, adottságai között?

– Csak két olimpián indultam a nők között, később már férfiakkal versenyeztem, mert akkor fejlődhettem igazán, ha nagyobb kihívásoknak kellett megfelelnem. Kétségtelen, hogy a nők átlagos Élő-pontszáma [sakkranglista-pontrendszer, melyet megalkotójáról, Élő Árpád fizikusról neveztek el] jóval alacsonyabb, mint a férfiaké. Ennek oka szerintem főként a sztereotípiákban és a külvilág hozzáállásában keresendő és nem az öröklött biológiai különbségekben. Huszonöt évvel ezelőtt egyszer egy nagymester azt mondta nekem: „Nővel játsszak? Legközelebb mivel, kutyával?” Akkoriban a nők szinte áttörhetetlen skatulyában éltek. De a saját gyerekeimen és az én neveltetésemen is láttam, hogy a környezet milyen hatalmas mértékben befolyásolja a gyerekeket, legyenek fiúk vagy lányok.

– Inkább az öröklött tehetségének vagy a gyakorlásnak, tanulásnak tulajdonítja, hogy a világ legjobb női sakkozója lett?

– Nyilvánvalóan fontos, hogy az ember milyen alkat. Én maximalista, versenyző egyéniség vagyok. Az eredmények nyolcvan-kilencven százalékáért az elvégzett munka a felelős, nem az öröklött képességek. Olyan korán kezdtem el sakkozni, hogy a játék, mondhatni, a második anyanyelvem. A sakk által pedig a versenyszellemem is erősödött, hiszen a győzelmek örömöt adtak, és még többet akartam belőlük.

– Hogyan neveli a gyerekeit? Követi édesapja elveit?

– Nem, a gyerekeim iskolába járnak. Nekem aktív sakk-karrierem volt, a férjem is praktizáló állatorvos, így azt a fajta nevelést, amelyet a szüleim folytattak, ha akartuk volna, akkor sem tudtuk volna megvalósítani. A gyerekek sakkoznak az iskolai sakkszakkörben, néha versenyeznek is, de nem olyan magas szinten és nem olyan fanatikusan. Persze a sportoló szülők nem egyszerű emberek. A saját elmaradt sikereiket próbálják a gyerekeiken keresztül átélni, és nincsenek tisztában azzal, hogy ez nagyon sokszor ártalmas a gyerek számára.

– Egyetlen cím hiányzik az eredményei közül: nem lett férfivilágbajnok. Hiányzik?

– Persze jó lett volna, ha sikerül, hiszen 2005-ben egészen közel jutottam hozzá, és biztos nagy élmény lett volna. De a titulus nem hiányzik. Nincs bennem hiányérzet.

2014. szeptember 6.

ÚJ KONFORM

A jelenkori ifjúsági fesztiválok végső soron az antik vallási népünnepélyek utódainak tekinthetők, állítja Szabó János Zoltán kultúrakutató most megjelent A fesztiváljelenség című kötetében. A fesztiválok fejlődése a történelem folyamán a társadalmi változásokkal párhuzamos pályát írt le, így kutatásukkal az emberi kultúra változásait is jobban megérthetjük.

Szabó János Zoltán

1973-ban született Hevesen, stratégiai elemző-tervező és kultúrakutató. A Kossuth Lajos Tudományegyetemen szerzett művelődési- és felnőttképzésimenedzser-diplomát, majd ugyanott (akkori nevén már a Debreceni Egyetemen) doktorált neveléstudományból. Tanított az Eötvös Loránd Tudományegyetemen és a Szent István Egyetemen. A fesztiváljelenség című könyve a hetekben jelent meg a Typotex Kiadó gondozásában.

Hogyan került kapcsolatba a fesztiválok kutatásával?

– Debrecenben dolgoztam színházi menedzserként, amely akkoriban újszerű dolog volt. Ekkor kezdtem a színház kialakulásának történetét kutatni, és csakhamar világos lett számomra, hogy a színház és a mai fogalmaink szerint fesztiválnak nevezhető össznépi ünnepek egy tőről fakadnak. Idővel aztán átfordult az érdeklődésem, és a fesztiválok története kezdett foglalkoztatni. Ismereteim szerint ugyanis átfogó módon még senki nem dolgozta föl a fesztiválok kialakulásának folyamatát és történetét.

– Ma rengeteg olyan eseményt hívnak fesztiválnak, amelyek legalábbis első látásra nem is hasonlítanak egymásra. Az ön értelmezésében mi tekinthető fesztiválnak?

– A fesztivál össznépi ünnep. A régi korok ünnepei a helyi közösség minden tagját igyekeztek bevonni. Elsődleges volt, hogy a résztvevők emelkedett hangulatban ünnepeljenek, megfeledkezzenek a hétköznapokról, és mindez boldogságélményt okozzon számukra. Ezek a kulcstényezők, de emellett fontos szempont az is, hogy hosszan, általában több napig tartson a fesztiválnak nevezett esemény, és a résztvevők világlátása közös legyen.

– A könyvben az ókori ünnepeket a modern fesztiválok előképeként mutatja be. Mennyiben feleltethetők meg ezek egymásnak, és miben különböznek?

– Nem nevezném fesztiválnak az antik ünnepeket, ez az analógia mindössze utólagos kreáció. Ők maguk biztos nem használták ezt a szót, hiszen az csak az 1500-as évek végén jelent meg, és a XVIII–XIX. században vált elterjedtté. Az ókori ünnepekben is alapvető volt ugyanakkor az össznépi jelleg, és a résztvevők boldogságélménye is hasonló lehetett a mai fesztiválok látogatóinak hangulatához. Az ókori és középkori ünnepek eszmeiségében ugyanakkor hangsúlyos volt a valláshoz és a liturgiához való kapcsolódás.

– Hogyan alakultak ki a polgári fesztiválok, amelyekben nem a vallás volt a fő szervezőerő?

– Ez egybeesett a művészet individualizációjával. A reneszánsztól kezdve előtérbe kerültek a művészek, ekkortól vált fontossá a műveket előállító művész személye. A kora középkorból alig maradt fenn a zeneszerzők neve, akkoriban mindössze ügyes mesterembernek számítottak a társadalomban, és nem tartották becsben őket. A XVI. századtól kezdve a művészetet kedvelő közönség felfedezte a művészeket, majd a XIX. századra megjelentek a szinte vallásos imádattal körüllengett sztárok. A vallásos ünnepek pedig egyre inkább polgári ünneppé váltak.

– Kik alkották akkoriban a közönséget? Az elit tagjai vagy éppen a szegények?

– A régi korok ünnepeinek lényege volt, hogy mindenki jelen legyen, a teljes közösség, a helyi társadalom minden rétege. Ebből a szempontból is párhuzamba állíthatók a mai fesztiválok és a régebbi korok hasonló rendezvényei. A középkorban még az uralkodó részvételével megtartott ünnepeken is jelen lehetett mindenki, a városi felvonulásokban részt vett az egész település lakossága. A felvilágosodás idején aztán az arisztokrácia egyre jobban elvonult a köznép közeléből és lehetőleg a látókörükből is. Kettéváltak az udvari és a népi ünnepek. Az arisztokrácia ünnepei tekinthetők a művészeti fesztiválok közvetlen előképének. Emiatt az első, tisztán művészeti seregszemlék (például az 1876-ban alapított Bayreuthi Ünnepi Játékok) látogatói között szinte kizárólag az uralkodó és gazdasági elit tagjait találjuk. Ezeken a közönség nem vehetett semmilyen módon részt a játékban, az operákat szinte pisszenés nélkül illett végighallgatniuk a résztvevőknek. Az interaktivitás megmaradt a helyi polgárság által életre hívott városi ünnepek jellegzetességének.

– Ezek szerint az első művészeti fesztiválok zártságukból fakadóan éppen ellenpontjai voltak a mai megfelelőiknek. Hogyan változott meg az idők folyamán a közönség összetétele?

– A XIX. század végétől az első világháborúig szinte kizárólag a komolyzene (főként az opera) köré szerveződött művészeti fesztiválokat rendeztek, és ezek közönsége továbbra is a társadalom felsőbb rétegeiből került ki. A két világháború között jöttek létre az első filmfesztiválok. Minthogy a filmek az operákkal ellentétben a kevésbé tehetős néposztályok fő szórakozási lehetőségét jelentették, a filmfesztiválok is érdekelhették őket. Csakhogy kezdetben ezeken főként a szakma vett részt, sok esetben zártak maradtak a laikus közönség előtt, melynek szerepe a rajongásra (például a cannes-i bevonulás a vörös szőnyegen) korlátozódott. A filmfesztiválok akkoriban elsősorban a művek szakmai bírálatáról, megméretéséről szóltak.

– Az operafesztiválokon is versengtek egymással a zeneművek?

– Igen, a kompetíció mindig is az ünnepek középpontjában állt. Noha nem mindig mondták ezt ki, nem mindig adtak fizikai díjat a győztesnek, mindenki tudhatta, hogy melyik mű volt a legjobb, melyik aratott leginkább sikert, tehát melyik győzött. A nézők mindig értékelnek, és a kulturális emlékezet megőrzi a kimondott vagy kimondatlan győzteseket, a jelentős formátumú alkotókat.

– Mikor jöttek létre az igazán széles tömegeket vonzó művészeti események?

– A nyílt filmfesztiválok a második világháború után teljesedhettek ki. A nagyközönség felé való nyitás pedig újra az össznépi ünnep irányába mozdította el a fesztiválokat, és ezzel a művészeti rendezvények újra nagyobb játéklehetőséget biztosítottak a résztvevőknek. Megalakultak azok a filmfesztiválok, amelyek akár több ezer ember részvételével tartanak szabadtéri vetítéseket, mint a spanyolországi San Sebastián-i filmfesztiválon vagy a Berlinalén. Ezzel párhuzamosan jöttek létre a városi fesztiválok. A második világháború után, a XX. század közepén az európai városok fellélegeztek, és szerették volna megújulásukat a külvilágnak is jelezni. 1952-ben megalapították az Európai Fesztiválszövetséget, amely tizenöt európai fesztivál szervezőit fogta össze. E rendezvényeken még mindig komolyzene csendült föl, de már a széles közönség számára is elérhető módon. Városok főterén rendeztek koncerteket, műemlékek közelségét használták ki.

– Mikor jelent meg a könnyűzene a fesztiválokon?

– Sok rendezvény eredetileg komolynak nevezhető (mondhatni: régi konform) zene köré szerveződött, majd a változó igények hatására, leginkább a dzsessz és a szving közvetítésével, lassan könnyűzenét is a programjára tűzött. A montreux-i dzsesszfesztiválon kezdetben kizárólag dzsesszelőadók léptek föl, később viszont egyéb műfajok is megjelenhettek. A hatvanas években azonban a mégiscsak komolyzene-centrikus városi fesztiválok már nem elégíthették ki a társadalmi viszonyokkal elégedetlen fiatalok kitörést, ellenkultúrát kereső vágyait. A könnyűzenei fesztiválok mégsem Európában, hanem Amerikában jelentek meg, és onnan terjedtek át kontinensünkre.

– Azt mindenki tudja, hogy az első ilyen a woodstocki fesztivál volt. De ennek létrejötte mennyire volt lázadás a fennálló társadalmi rendszerrel szemben, és mennyire volt éppen e gazdasági rendszer szereplőinek leleményes üzleti vállalkozása?

– A fiatalokat a kötöttségektől való megszabadulás vágya és a társas boldogság ígérete vonzotta oda, de senki sem tűzte azt a zászlajára, hogy most rendezünk egy óriási eseményt, amely évtizedekre felbolydítja majd a társadalmat. Ez alapvetően üzleti vállalkozás volt, amely találkozott a hippikultúra azon igényével, hogy legyenek közös ünneplést és találkozást biztosító tömegrendezvények. A legenda szerint a szervezők feladtak egy újsághirdetést a következő szöveggel: „Négy fiatalember korlátlan anyagi lehetőségekkel befektetési lehetőséget keres.” Eredetileg stúdiófelvételt szerettek volna készíteni, és a fesztivál szervezésének ötlete csak később körvonalazódott. Ők a valós piaci igényből indultak ki, nem a várható társadalmi hatásból. Arra számítottak, hogy nyereséget fognak termelni. Ehhez képest hatalmas veszteség lett belőle. A később kiadott film bevételei is csak megközelítően tudták ellensúlyozni a túlköltekezésből fakadó veszteségeket.

– Ilyen előzmények után hogy válhatott legendássá az esemény?

– Ez kizárólag a közönség viselkedésének köszönhető. Senki sem volt felkészülve, hogy a látogatók ilyen nagy tömegben jelennek meg. Néhány órával a nyitás után már elfogyott az összes kinyomtatott jegy. A rendőrség sem készült föl ekkora embertömeg kezelésére, de végül semmi baj nem történt. A becslések szerint a fesztivál három napja alatt volt pillanat, amikor 500 ezer ember is jelen volt! És ők több napon át ott is maradtak. Manapság a fesztiválok látogatottságát úgy számítják, hogy összeadják az egyes napokon jelen lévő emberek számát, így aki végig ott van, több látogatónak számít. Ilyen értelemben a woodstocki fesztiválon közel másfél millió ember vett részt.

– Létrejött tehát az ifjúsági fesztivál. A mai hasonló rendezvények, a Sziget és társai mennyiben tartották meg az ősfesztiválok szellemiségét? Volt-e, van-e egyáltalán szellemiségük az efféle eseményeknek?

– A létrejött ifjúsági könnyűzenei fesztiváloknak, amelyek Európában a hetvenes évektől kezdődően terjedtek el, mindig is jellegzetességük volt a piacképesség. Ez azért fontos, mert a korábbi fesztiválokra egyáltalán nem volt jellemző, hogy képesek lettek volna eltartani önmagukat. Wagner operafesztiválja és az olasz operafesztiválok is mind veszteségesek voltak, állandó pénzügyi nehézséggel küzdöttek. A városi fesztiválok is a helyi költségvetés nyakán csüngtek, és a szervezők szakértelme is hiányos volt. Az új ifjúsági fesztiválok azzal is ellenpontozták a városi fesztiválokat, hogy kivonultak a települések központjából, és a pusztában, a semmi közepén tartották a koncerteket. Noha ezek a régi konform fesztiválokat elutasítók számára jöttek létre, ez nem jelenti azt (főleg nem napjainkban), hogy a konformitás idegen lenne tőlük. Sőt mára nem nevezhető lázadásnak, ha a fiatalok a Szigeten szórakoznak, hiszen az ifjúsági kultúra általánosan elfogadottá (mainstreammé) vált, ezért én inkább új konform fesztiválnak hívom őket. Ma az ifjúsági kultúra egyeduralkodó: e fesztiválok nem kizárólagosan a tizen-, illetve huszonévesek rendezvényei, az idősebbek is járnak rájuk.

– Tehát Woodstock, a lázadás, a szabadság emlegetése nem több marketingnél manapság?

– Valójában Woodstock nemzedéke sem maradt sokáig lázadó. Az amerikai kutatások kimutatták, hogy mire a hatvanas-hetvenes évek hippigenerációjának tagjai az ötvenes éveiket taposták, ők lettek a gyerekeik lázadásának legnagyobb ellenzői. A marketing valóban fontos, ahogy minden vállalkozás esetében. Az új konform rendezvények, ellentétben a városi vagy az összművészeti fesztiválokkal, emblémájukban általában csak a nevüket írják ki feltűnő betűtípussal, innovatív betűképekkel. Ez azt is jelzi, hogy nem kötődnek kizárólagosan a helyszínhez, a helyi közösséghez, közönségüket az egész országból, sőt külföldről toborozzák. Inkább a közös érdeklődés számít.

– A Sziget és társai a tinédzserek számára, főként, ha nehezebb anyagi helyzetű családban élnek, egyet jelentenek a nyaralással. A fesztiváloknak mindig is volt efféle turisztikai dimenziójuk?

– Igen, az ünneplés és az utazás nagyon hasonló folyamatokat generál az ember pszichéjében. Mindkettő abban segít az embereknek, hogy kilépjenek a mindennapokból, új, szokatlan élményeket szerezhessenek (különösen, ha a fesztivál látogatása ténylegesen is összekapcsolódik az utazással, mert lakhelyünktől távol rendezik azt). A modern korban, a hosszú távú utazás könnyebbé válásával még nagyobb turisztikai vonzerejük lett a fesztiváloknak. Ezt tudják a szervezők és a települések vezetői is, de ez veszélyeket is rejt magában. Kutatásaim szerint ugyanis a helyi támogatás inkább a turisztikai szempontok figyelembevételére helyezi a hangsúlyt, míg a művészeti megfontolásokat inkább a központi támogatás tartja fontosnak. Ez megerősíti azt a felfogást, hogy a kultúra támogatását nem lenne helyes teljes mértékben a helyi döntéshozókra bízni, szükség van a szakmai-művészeti szempontokra, amelyeket elsősorban a központi forrásokon keresztül lehet érvényesíteni.

2014. november 29.

SLENDRIÁN RÁKÓCZI-KÓD

A titkosírás története rövidebb, mint gondolnánk, hiszen a kora újkorig érthetetlen módon alig törődtek üzeneteik álcázásával a vezetők. A kódolás azonban nem csupán az Enigmáról szól, hiszen már több száz éve is rejtjeleztek oly módon, hogy az mind a mai napig megfejtetlen maradt, vallja Láng Benedek tudománytörténész. Az egyik legrejtélyesebb könyvet, a Rohonci kódexet pedig Magyarországon őrzik.

Láng Benedek

1974-ben született Budapesten, tudománytörténész, egyetemi tanár. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen szerzett történészdiplomát, majd a Közép-európai Egyetemen doktorált középkori tudományokból. Jelenleg a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem filozófia és tudománytörténet tanszékének vezetője. Kutatási területe a középkori mágia története, a tudományok és az áltudományok határvidéke és a kora újkori kriptográfia története. Legutóbbi könyvei: A rohonci kód (2011), A tudomány határai (társszerző, 2008), Mágia a középkorban (2007). A titkosírás történetével foglalkozó blogja a kripto.blog.hu címen érhető el.

Hogyan került kapcsolatba a titkosírásokkal?

– Alapvetően középkorral foglalkozó tudománytörténész vagyok, ezen belül is mágiával kapcsolatos kéziratokat kutattam. E témáról azt gondolhatnánk, hogy rendkívül érdekes az átlagemberek számára, „könnyen eladható” a laikus publikumnak is. Valójában azonban kutatói szemszögből az alkímiával, asztrológiával kapcsolatos írások nem sokban különböznek teszem azt a Szatmár megyei nemesség XIII. századi örökösödési rendszerét taglaló dokumentumoktól. Ugyanolyan precíz filológiai megközelítést kíván mind. Ugyanez igaz a titkosírás (kriptográfia) írásos emlékeire is. Viszont a világon nagyon kevesen foglalkoznak vele, Magyarországon pedig még kevesebben. A Rohonci kódexen keresztül kerültem kapcsolatba a területtel. Egy barátom ajánlotta a figyelmembe ezt a megfejtetlen titkosírással írott könyvet, amely Magyarországon található, és noha egyike a világ legrejtélyesebb forrásainak, nagyon kevesen kutatták. Úgy gondoltam akkor (mint utóbb kiderült, tévesen), hogy a megfelelő szakmai ismeretekkel felvértezve majd meg tudom fejteni. Ez nem sikerült, viszont olyannyira beszippantott az egész kriptográfiatörténet, hogy szerintem még vagy tíz évig ezzel fogok foglalkozni.

– Mindenki hallott a második világháborúban kulcsszerepet játszó német kódológépről, az Enigmáról, illetve a jelenkori számítógépes titkosításról. De hol kezdődött az üzenetek kódolásának története?

– Ha leválasztjuk a titkosírás-történetről a huszadik századot, igen kis tudományterület marad, ennek megfelelően kevés kutatóval. Én a kora újkorral akartam foglalkozni, mivel 1400-1500 körül kezdődött igazán a titkosítás históriája. Noha már az ókorban és a középkorban is léteztek titkosírási módszerek, ezek igen egyszerűek voltak, könnyű volt feltörni őket, és még a diplomáciában sem használták őket szinte soha. Bár gyakran leírják, hogy már Caesar is titkosított, és Thuküdidész is értekezik a témáról, ezek valójában legfeljebb egyedi esetek, még inkább anekdoták. Az arab világban már a IX. században leírtak mai szemmel is komoly kódoló módszereket, Európában pedig a XIV–XV. század fordulóján fejlesztettek ki olyan hatékony titkosírást az itáliai városállamokban, amely már a gyakorlatban is alkalmazható volt. Nem lehetett pillanatok alatt megfejteni, és használták is nap mint nap. A titkosírás gyakorlata aztán egy évszázaddal később terjedt el lassan Európa más területein is.

– Miben különbözik a korai titkosírás a huszadik századi gyakorlattól? Primitívebb?

– Bizonyos értelemben igen, amit az is jelezhet, hogy egy mai kriptológia-kéziköny az első három oldalon letudja a huszadik század előtti módszereket. A középkoriakat általában nagyon könnyű megfejteni, hiszen ezek legtöbbször úgynevezett monoalfabetikus írások, ami az jelenti, hogy egy betűnek egy kódjel (például egy szám vagy másik betű) felel meg. Ilyenkor az ember egyszerűen leszámolja, hogy az egyes kódjelekből mennyi van, és a betűk frekvenciája alapján máris tudható, hogy a leggyakoribb jel fogja jelenteni az e betűt, a következő az a betűt, és így tovább. Az 1400 körül megjelenő itáliai metódusok úgy védték ki ezt a kódtörési módszert, hogy a gyakoribb betűknek több számot feleltettek meg (így kiegyenlítődött a jelek gyakorisága), illetve a gyakoribb szavak külön jelet kaptak. Ez utóbbi azért fontos, hogy nehezebb legyen felismerni a szövegben a sokszor ismétlődő szavak struktúráját. A kódfejtő ugyanis mindig ismétlődéseket keres. Ha sokszor előforduló jelcsoportot talál, eszébe juthat, hogy az talán az uralkodó nevét, földrajzi neveket vagy dátumot jelent, és ezen elindulva újabb és újabb karakterek jelentését fejtheti meg. Ezek az ismétléseket elmosó módszerek elméletileg könnyen megfejthetők, a bonyolultságuk nem összevethető a huszadik századi kódokkal, gyakran mégis rendkívül nehéz, alkalmanként pedig nem sikerül feltörni őket.

– Számítógéppel sem?

– Ha a teljes amerikai nemzetbiztonság ráállna ezek megfejtésére, előbb-utóbb biztos sikerülne, de a „kézi” törésnek ellenállnak. Az amerikai Központi Hírszerző Ügynökség, a CIA langleybeli főhadiszállásának udvarán áll egy szobor, a Kryptos. A szobrász négy kódolt üzenetet írt a szoborra, és azt állítja, hogy ehhez csak klasszikus, tehát nagyjából 1700 előtti módszereket használt. Ennek ellenére az egyik üzenet azóta is megfejtetlen. Tehát nagyon vigyázni kell az olyan kijelentésekkel, miszerint az egyszerűbb módszerek egyben sérülékenyebbek is, mert van, hogy a „primitívnek” nevezhető kódolással titkosított szövegek megoldását sem találjuk. Emellett már évszázadok óta ismert az egyetlen, elvileg is megfejthetetlen kriptográfiai módszer: a könyvkód. Ez azt jelenti, hogy a kódolt szöveg számai egy bizonyos könyv betűinek sorszámát jelentik. Ha nem tudjuk, hogy melyik könyvről van szó, semmi esélyünk a megfejtésre. Még az sem segít, ha a világ összes könyvét szkenneljük, mert mindig hiba csúszik a beolvasásba, és így a sorszámok már nem jelentenek semmit.

– Ha nem a legegyszerűbb módszerrel titkosított szöveggel áll szemben, hogyan fog hozzá a kódtörő a munkához?

– Bármilyen furcsa, mindig érdemes megszámolni a betűket (vagy más jeleket). Ha ugyanis azt látjuk, hogy nagyon egyenletes a betűk eloszlása (tehát mindegyikből ugyanannyi van), akkor igen valószínű, hogy polialfabetikus titkosítással van dolgunk. Történészként mégis azt javasolom első lépésnek, hogy próbáljuk datálni a szöveget. Jöjjünk rá, hogy honnan származik, mikor ki írhatta és milyen nyelven. A nyelvet sok esetben még az előtt megmondhatjuk, hogy maga a szöveg feltárulkozna előttünk, hiszen a betűk eloszlása minden nyelvben más és más. A gyakran egymás mellett álló karakterek elemzéséből azt is megtudhatjuk, hogy melyik jelöl magánhangzót és melyik mássalhangzót. A kor meghatározása azért rendkívül fontos, mert teljesen más módszert kell követni, ha az eredeti szöveget ma írták, mint ha például a XVII. században. Akkoriban ugyanis a nyelvtan, a helyesírás gyökeresen különbözött a maitól. A megfejtés szempontjából különösen zavaró, hogy az akkori írásmód nem egyszerűen más volt, hanem következetlen, a saját szabályait sem tartotta be. Márpedig a kódfejtő a szabályszerűségekből él. Az 1700-as évek elejéről származó magyar szövegek helyenként, akár egy dokumentumon belül is, használtak ékezetet, máshol viszont nem, az y-t időnként y-ként írták, máskor i-nek. Ebben az időben a főurak egymás között magyarul, olaszul, németül, latinul, franciául is kommunikálhattak.

– Említette, hogy a Rohonci kódex miatt ismerkedett meg a kriptográfia történetével. Miért állhatott mind a mai napig ellen e szöveg a feltörési kísérleteknek?

– A Rohonci kódex megfejtéstörténetének első szakaszában úgy gondolták, hogy a szöveget egy teljesen ismeretlen új nyelven, új írással vetették papírra. Miután ezt feltéve nem sikerült megfejteni, félretolták, és a legtöbben blöffnek vélték, tehát úgy gondolták, hogy nem jelent semmit, a szerző csak azért írt értelmetlen karaktereket egymás után, hogy ezzel kergesse őrületbe a következő évszázadok kódtörőit. Könnyű bármire rásütni, hogy blöff, viszont nagyon nehéz ezt kizárni egészen a megfejtésig. Véleményem szerint a Rohonci kódexet mindeddig azért nem sikerült megfejteni, mert nem titkosírás abban az értelemben, hogy a jelei betűket vagy szótagokat takarnának. Ehelyett afféle kódnyelv, amelyben három-négy szimbólum jelent egy teljes fogalmat, de nem a fogalom magyar vagy bármilyen más nyelvű nevét. Bár még nem publikálták a nyelv szótárát, de Király Levente Zoltán és Tokai Gábor gyakorlatilag megfejtették a kódexet, az eredményeik számomra igen meggyőzőnek tűntek. Eszerint az egész kódnyelven íródott. A szöveg egyébként, összhangban a képekkel, bibliai témákról szól, a megfejtők szerint bibliai szövegek parafrázisa, tehát kiegészített magyarázata.

– Azt tudjuk, hogy ki és miért írta így ezt a kódexet?

– Nem, és ezek a kérdések akkor is kérdések maradnak, amikor hamarosan publikálják majd a megfejtést. Mivel kódnyelvről van szó (hasonlóan például a siketnémák jelnyelvéhez), a szimbólumok és a jelentésük közötti kapcsolat közvetlen, nem lehet tudni, hogy milyen nyelven írt, gondolkozott a szerző.

– A kódfejtésnek is vannak Szent Gráljai, az olyan szövegek, amelyek világhíresek, és mindeddig ellenálltak a feltörési kísérleteknek. A leghíresebb ilyen az úgynevezett Voynich-kézirat, illetve a feltehetően ókori görög lineáris A írás. Aki kívülről csöppen egy új diszciplínába, általában a „nagy vadak” megfejtését tűzi ki célul. Soha nem jutott eszébe, hogy akár ön is föltörhetné ezeket?

– Kezdetben a rohonci kóddal nekem is az volt a célom, hogy megfejtsek egy híres rejtélyt. Amint azonban egyre mélyebben beleolvastam magam a témába, a puszta kódtörésnél jobban kezdtek izgatni a kriptográfia történeti vonatkozásai. A legújabb (megjelenés alatt álló) könyvem a kora újkori magyar titkosírás-használatról szól. Ezek kutatása közben már jobban érdekeltek a megfejtett titkos szövegek, társadalmi, politikai kontextusuk és a szereplők kriptográfiához fűződő viszonya, mint a feltörés mikéntje. Nagyon érdekes, hogy milyen dokumentumokat tartottak titkosításra érdemesnek, vagy hogy a műveletet a fejedelem végezte személyesen vagy a titkára.

– A Rákóczi-szabadságharc titkos levelezésére utal. Abban az időben a magyar hadvezetés fontosnak tartotta az üzenetek rejtjelezését?

– A magyarországi titkosírás-használat csúcsidőszakát élte a XVII–XVIII. század fordulóján, együtt a Habsburg-udvarral szembeni szervezett ellenállás megjelenésével. Megsokasodtak a titkosított levelek és kódtáblák is. Rákóczi fejedelem a technikában is igyekezett felzárkózni Nyugat-Európához, és a hadszíntéren felállított sátrából meglehetősen jó módszerekkel titkosított leveleket küldött a tábornokainak. Ebben szerepet játszhatott az is, hogy legfőbb nyugat-európai szövetségese XIV. Lajos francia király volt, aki igen fejlett kódtáblákat küldhetett neki a megfelelő titkosítás érdekében. Ez már csak azért is kiemelendő, mert csupán ötven évvel korábban az erdélyi fejedelem ezzel szemben a legegyszerűbb monoalfabetikus módszereket használta, amelyeket bárki megfejthetett percek alatt. A rejtjelezés gyakorlata azonban még Rákóczi korában is kissé slendrián volt, évekig nem változtattak a kódtáblákon. Márpedig ha sok ugyanolyan kódolással készült levél áll rendelkezésünkre, sokkal egyszerűbbé válik a rejtjeltörés. Az is az elhárítók munkáját segítette, hogy minden levél a Kegyelmes Fejedelem! megszólítással kezdődik, amit ugyanúgy kódoltak, mint a levél szövegét. Így számos betűt azonnal elárultak a kódfejtőknek.

2015. január 3.

NYOLCVANHAT USEBTI

Néhány hete tért haza az Eötvös Loránd Tudományegyetem expedíciója a thébai nekropoliszból, ahol a magyar egyiptológusok immár két évtizede ásnak Hatsepszut királyné főhivatalnokának sírkamrájában. A magyar egyiptológia számára létfontosságú, hogy hazánk is jelen legyen a terepi ásatásokon, érvel Bács Tamás, az egyiptológiai tanszék vezetője.

Bács Tamás

1960ban, New Yorkban született egyiptológus. Egyetemi tanulmányait a Bagdadi Egyetemen kezdte, majd az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) régészegyiptológus szakán végzett. 1985 óta dolgozik az ELTEn, kilenc éve az Egyiptológiai Tanszék vezetője. Az Egyiptomi fáraók című kötete 1992ben jelent meg. A thébai nekropolisz előtt Luxorban is végzett ásatásokat.

Az életrajzát olvasva még az egyiptomi ásatások előtt két pont szúr szemet az embernek. Ön New Yorkban született, és járt a bagdadi egyetemre is. Hogy történt mindez?

– Édesapám diplomáciai kiküldetései okolhatók mindkettőért. Születésemkor Amerikában, az érettségim idején pedig Irakban szolgált. Irakban akkoriban, a hetvenes évek végén szilárdult meg véglegesen Szaddám Huszein egyeduralma. Érdekes világ volt egy fiatal egyetemista számára. Ahogy a katonai diktatúrákban általában, rend volt az utcán. Minden utcasarkon a legújabb terepjárókban ültek a párducok, Szaddám rendőrségen, katonaságon felül álló, különleges különítményének néhány fős osztagai, amelyek felügyelték a rendet. Utazni csak engedéllyel lehetett. Én így, előzetes útvonalengedély alapján juthattam el az északi kurd területek műemlékeihez; az út mentén lépten-nyomon ellenőrző pontokon kellett áthaladnunk.

– Ön mindig is egyiptológus akart lenni, vagy régész, és később fordult Egyiptom felé?

– Engem kezdetben a klasszika-archeológia, tehát az antik görög világ régészete érdekelt, de később mégis Egyiptomra specializálódtam. Nem vagyok ezzel egyedül, hiszen a Közel-Kelet térsége és azon belül is Egyiptom régészeti szempontból még ma is talán az egyik legizgalmasabb térsége a földnek, ezért rengeteg kutatót vonz mind a mai napig.

– Egy laikus számára az összes nagy egyiptomi felfedezés a XIX–XX. század fordulóján történt, és azóta csak apróságokat találnak. Maradt egyáltalán még felfedeznivaló arrafelé?

– Hogyne, rengeteg minden van még a föld alatt. Például közel sincs meg az összes uralkodó temetkezési helye, és a rég feltárt lelőhelyeket újravizsgálva is nagy felfedezéseket tehetünk. Az is igaz azonban, hogy az egyiptomi népességrobbanás miatt az emberi települések és a termőföldek a sivatag felé terjeszkednek, így folyamatosan csökken az érintetlen leletek feltárásának esélye. Egyiptomban már több mint nyolcvanmillió ember él dunántúlnyi területen. Öntözni kezdik a sivatagot, amely ettől pillanatok alatt szárba szökken. Miközben ez a lakosság igényei miatt szükségszerű, rendkívül káros a régészeti lelőhelyekre. Az évezredek óta a száraz sivatagban pihenő sírokat, épületeket elönti a víz, szétmállanak, elpusztulnak. Ez tragikus, de természetes folyamat.

– Az egyiptomiak mennyire tartják tiszteletben a régészeti kincseket? Amikor újabb területeket hódítanak meg a sivatagból, és találnak valamit a homokban, azt ellopják, vagy bejelentik a hatóságoknak?

– Semmivel sem viselkednek másképp, mint az emberek a föld bármely országában. Nagy kísértés elvinni a talált régiséget a piacra, és azon nyomban pénzzé tenni. Embere válogatja, hogy végül az egyéni vagy a közérdek győzedelmeskedik-e. Mivel Egyiptom vonzza a nemzetközi régészexpedíciókat, sokkal több kutatás folyik az országban, mint a térség más államaiban. Emiatt a leletek jelentős része eleve ásatások során kerül napvilágra, és nem véletlenül találják meg a helyiek. Évente körülbelül háromszáz kutatócsoport dolgozik ott, bár ebbe nemcsak az ásatásokat, hanem a múzeumi tárgyfeldolgozást is beleszámolom.

– Gondolom, vannak népszerűbb lelőhelyek, ahova többen akarnak menni, és kevésbé izgalmas helyszínek, így nagy a versengés. Hogyan történik a kutatási koncessziók kiosztása?

– A döntéseket erősen befolyásolják a történeti adottságok. Vannak olyan helyszínek, amelyeken egy-egy nyugati ország kutatói már több mint száz éve ásnak, így az egyiptomiak szemében előnyt élveznek mindenki mással szemben. Például a szakkarai Ápisz bikák temetőjét már a XIX. század közepe óta a franciák kutatják. Memphisz lelőhelyeit pedig, ha megszakításokkal is, az angolok tárják föl immár egy évszázada. Emellett azonban a tudomány fejlődésével változnak az izgalmasnak ítélt kérdések is, és ezzel párhuzamosan olyan lelőhelyek kerülnek előtérbe, amelyek korábban nem tűntek érdekesnek. A mi thébai nemesi temetőben folyó ásatásaink például a nyolcvanas évek elején történt szemléletmódváltásban gyökereznek. Akkoriban főként a német egyiptológusok újra felfedezték a nekropoliszt, mivel kiderült, hogy a korábbi ásatások még rendkívül sok feltárnivalót hagytak maguk után. Mi igen szerencsés időzítéssel, már az első években bekapcsolódtunk az ottani munkába, amikor még viszonylag keveseket érdekelt a hely. Ha ma körülnézek a dombon, mexikói, japán, sőt kanári-szigeteki expedíciókat látok magunk körül.

– Tehát önök előnyt élveznek a thébai feltárások során?

– Amikor az ember benyújtja a kutatási kérvényét az egyiptomi régészeti hivatalnak, megvizsgálják, hogy az adott területen korábban dolgozott-e valaki, és hogy folynak-e még azok az ásatások. Ha igen, akkor valószínűleg meg fogják kérni, hogy keressen más helyszínt. Persze az már tudománydiplomáciai kérdés, hogy a lefoglaló kutató országának mekkora a lobbiereje Egyiptomban. Fizetni azonban nem kell az ásatási koncesszióért. A legfontosabb szempont, hogy milyen intézmény áll valaki mögött. Hiába egyiptológus az ember, ha nem támogatja egyetem, múzeum, esélytelen.

– Önök milyen időbeosztással dolgoznak a thébai temetőben?

– Az egyiptológiai régészeti szezon általában októbertől áprilisig tart, mert ekkor elviselhető a hőség. Persze alig vannak expedíciók, amelyek végig dolgoznak a féléves szezon alatt. Ehhez ugyanis állandó helyi intézeti háttér és rengeteg pénz kell. Emellett mindenki tudja, aki dolgozott már bármilyen expedícióban huzamos ideig, hogy nem lehet hat hónapig folyamatosan a terepen dolgozni szellemi és fizikai kimerülés nélkül. Én általában november–decemberben töltök kint öt-hat hetet, két másik kollégám pedig tavasszal dolgozik.

– Mire elég ez az öt-hat hét?

– Nagyon pontosan meg kell tervezni, hogy az adott évben mivel akarunk foglalkozni, mert mindenre természetesen nincs idő. A saját országuk emlékanyagával foglalkozó régészek könnyebb helyzetben vannak, mert a leleteket beszállítják a múzeumba, így a dokumentáció nagy részét ráérnek később elvégezni, tanulmányozni is bármikor elővehetik ezeket. Nekünk azonban ott kell mindent megcsinálnunk, mert tárgyakat nem hozhatunk magunkkal. A létszámunk is igen korlátozott, négyen-öten vagyunk általában, így a meghívott szakemberek között is válogatnunk kell. Egyszer textilrestaurátort, aztán az emberi maradványok szakértőjét visszük magunkkal, nem tudunk párhuzamosan sokféle munkát elvégezni, ahogy a gazdagabb expedíciók. Ha több szakember megy ki, kevesebb helyi munkást tudunk alkalmazni, lassabban fogunk haladni a szigorúan vett ásással.

– A thébai nekropoliszt nem a nyolcvanas években fedezték föl, a jelenleg vizsgált sírokban is jártak már régészek évtizedekkel ezelőtt. Ez azt jelzi, hogy ahogy fogynak a leletek, az egyiptológusoknak a korábbiak által figyelemre sem méltatott, jelentéktelenebb tárgyakkal is meg kell elégedniük?

– Lehet ilyen olvasata is a dolognak, de inkább arról van szó, hogy ahogy a tudomány és a technika fejlődik, a régészet egyre inkább a kontextust, a leletek összességét, a lelőhely egészét vizsgálja. A korai régészek a nagy, múzeumi műtárgyakat keresték, és nem törődtek azzal, hiába néz ki jól egy tárgy, ha óvatlanul kiemeljük a lelőhelyről, semmit sem tudhatunk meg általa a múltról. A kisebb tárgyakat pedig sokszor otthagyták. Jó példa erre, hogy az egyik általunk feltárt síraknában elszórva 86 gyönyörű égszínkék fajanszusebtit (az elhunytat ábrázoló, őt a túlvilágon a munkában helyettesítő kisméretű szobrot) találtunk. Mellettük ott volt az 1901 körül ott dolgozó ember mellénygombja is, tehát jártak előttünk ott, csak az usebtikkel nem foglalkoztak. Mi ezeket kiállítottuk 2009-ben a kairói múzeumban, mert ma már múzeumi daraboknak minősülnek. Száz évvel ezelőtt azonban nem voltak azok, mert volt náluk szebb, nagyobb, épebb, híresebb sírból származó.

– Lesz még valaha a Tutanhamon-kincshez hasonló egyiptomi lelet?

– Ennek lehetőségét természetesen nem lehet kizárni, abban biztos vagyok, hogy Egyiptomban még rejt kincsszerű leletet a föld. Más kérdés, hogy lesz-e akkora sajtóvisszhangja ennek, mint annak idején, amikor Carter feltárta a Tutanhamon-sírt. A húszas években ugyanis a régészeti felfedezések divatosak és szenzációsak voltak a legtöbb ember számára. A sajtó a szakma minden rezdüléséről beszámolt. Azóta sok kincset találtak Dél- és Közép-Amerikában, Kínában vagy a hajdani Asszíria területén, amelyek esetenként „aranysúlyukban” meghaladták a Tutanhamon-kincset. Mégsem keltettek akkora szenzációt, mert megváltozott az emberek érdeklődése.

– Amikor befejezik az ásatást a hat hét leteltével, mi történik a lelőhellyel? Más expedíciók veszik át a munkát?

– Nem. Amikor elhagyjuk a sírt, a területet felügyelő hivatalnokok, ellenőrök jelenlétében nagy lakattal bezárják a kamra bejáratát védő vasajtót, sőt még le is plombálják. Ezután sziklákból falat raknak az ajtó elé – erre azért van szükség, mert a betörésre utaló lepakolt sziklákat könnyebben észreveszik a lelőhelyet messziről kémlelő őrök, mint a feltört, majd visszacsukott ajtót. A nyílt területen lévő lelőhelyeket sokkal nehezebb őrizni. Esetenként a hatóságok téglafalat építenek a termőföldek és a sivatag közé. Így próbálják megakadályozni, hogy az emberek a lelőhelyet rejtő sivatag felé terjeszkedjenek.

– Egyiptom belpolitikai viszonyai meglehetősen zaklatottak voltak az elmúlt években. Mindez hogyan hat az ásatásokra?

– Közvetlenül nem akadályozza a munkát, de jobban érezni a hadsereg jelenlétét, mint korábban. Főként a helyi kollégák elbeszélésén keresztül találkozunk a politikai forrongással, illetve a politikai káosz időszakában megszaporodtak a lelőhelyeket sújtó fosztogatások. Általánosságban úgy tapasztaltam, hogy a legtöbb ember, még azok is, akik annak előtte a Muszlim Testvériség szavazói voltak, alapvetően támogatják a hadsereget. A kialakult káoszban természetes módon feltámadt az emberekben a rend iránti vágy, a közel-keleti kultúrákban pedig egyébként is tisztelet övezi a keménykezű, igazságos vezetőt, még akkor is, ha elnyomó módon uralkodik. Az új elnök, Asz-Szíszi pedig valóban népszerű, az új Nasszert látják benne. Hiába morgolódtak korábban sokan a hatalmukkal visszaélő közlekedési rendőrökön, amikor a rendőrök félelmükben eltűntek az utcákról, azonnal hiányozni kezdtek. Az is sokakat tántorított el a Muszlim Testvériségtől, amikor megpróbálták a radikális iszlám elvek szerint betiltani a zenét, és sok egyéb módon is beavatkoztak az emberek életébe. A helyiek életét leginkább a turizmus eltűnése keseríti, hiszen generációk óta a turisták kiszolgálására rendezkedtek be. Korábban a lelőhelyről letekintve mindent elleptek a milliónyi hangyaként sereglő látogatók, ma csak mutatóba lézeng néhány. Az egyiptomi hatóságok próbálják új lelőhelyek látogathatóvá tételével visszacsábítani a turistákat, de azok még mindig félnek.

– Meddig terveznek Thébában ásni? Véget ér-e valaha az ottani magyar kutatás?

– Az ásatás bizonyos elemei befejeződnek. Az egyiptomi helyszíni magyar jelenlét jelentősége azonban jóval túlmutat a thébai nekropolisz feltárásán. Kákosy László professzor azért kezdte annak idején a szisztematikus magyar ásatást, mert felismerte, hogy az egyiptológia egyik alapvető pillére a terepmunka. Ahhoz, hogy a magyar kutatók tudományos értelemben integrálódni tudjanak a nemzetközi egyiptológiai vérkeringésbe, és ezzel megteremtsék a jövőbeli kooperációk lehetőségét, igenis jelen kell lenni Egyiptomban.

2015. január 31.

LEBEGŐ GITÁR

Kanadai űrhajósunk – az internet magyar fertályán így jellemzik Chris Hadfieldet. A vadászrepülő ezredes már háromszor járt az űrben, és mára szupersztárrá vált szerte a világon. Űrutazása minden percét élőben követhette bárki az interneten, zenélt, énekelt a nemzetközi űrállomás fedélzetén. Magyar menye családját már többször meglátogatta Budapesten. Könyve, az Egy űrhajós tanácsai földlakóknak magyar megjelenése alkalmából beszélgettünk vele.

Chris Hadfield

Kanada Ontario államában született pilóta, űrhajós. A kanadai hadseregben szolgált berepülőpilóta ezredesként, amikor 1992-ben 5330 jelentkező közül választották ki űrhajósnak. Kiképzését az Egyesült Államokban és az oroszországi Csillagvárosban töltötte. Háromszor vett részt űrrepülésen, az Atlantis, az Endeavour űrsiklókkal, illetve a Szojuz űrhajóval. Volt a nemzetközi űrállomás parancsnoka és a földi irányítás parancsnoka is. Rendkívül népszerű, űrben készült videói a tinyurl.com/colonelhadfield címen érhetők el.

Ön mindig is űrhajós akart lenni, és ezért lett vadászpilóta, vagy pilótaként kezdte érdekelni a világűr?

– Asztronautának lenni nem hasonlítható semmilyen más hivatáshoz, az emberi teljesítőképesség határait feszegetjük, miközben a világűrben dolgozunk. A jelölteknek szívüket-lelküket ki kell tenniük, teljes odaadással küzdeniük évekig, csak hogy esélyük legyen odakerülni. Eközben rengeteget tanulnak bolygónkról, fajunkról is, hiszen olyan képességeket fedeznek fel magukban, amelyekről sosem tudtak. Az űrhajózás sokkal inkább szenvedély, mint munka. Én már kilencéves koromban eldöntöttem magamban, hogy űrhajós leszek. Ahhoz, hogy valóra váljon az álmom, mindent ennek kellett alárendelnem.

– A családja végig támogatta, vagy inkább próbálták lebeszélni?

– Az tette könnyebbé, hogy nem felnőttként, hanem kilencéves gyerekként jelentettem ezt be. Mintha azt közöltem volna, hogy superman szeretnék lenni… Hálás vagyok, hogy sosem akartak egyértelműen lebeszélni a dologról. Tudták, hogyan kell egy gyerek vágyait, álmait úgy kezelni, hogy az hosszú távon mindenképp a javára váljon, függetlenül attól, végül megvalósulnak-e az álmok, vagy sem. Mindig is arra biztattak, tanuljak többet, képezzem magam az élet minden területén, mert csak úgy van esélyem űrhajóssá válni. És legfőképpen igyekeztek fenntartani a kíváncsiságomat. Azt hiszem, nem is azért aggódtak, hogy mi lesz velem, ha egyszer feljutok az űrbe, hanem éppen azért, mi lesz, ha nem. Igyekeztek egyéb, földi szakmákat is a figyelmembe ajánlani, amelyekben nagyobb eséllyel el tudok helyezkedni. Belátták, ha valaki az álmaiért küzd, annak ára van, és mindenkinek magának kell eldöntenie, hogy hajlandó-e megfizetni ezt az árat.

– A felesége is hasonlóképp vélekedik az űrrepülésről?

– A nejemmel tizenéves korunk óta együtt vagyunk. Ő mindig is tudta, hogy ez az álmom, és teljes szívéből támogatott. A harmonikus magánélet szempontjából persze sosem hagytam, hogy az űrutazás legyen számomra a siker egyedüli mércéje. Nem éreztem kudarcnak, amikor éppen nem engem választottak a következő repülésre. Azt kérdeztem magamtól: milyen területeken képezzem magam, hogy legközelebb sikerüljön? Ha így áll hozzá az ember a dologhoz, mindenképp a hasznára válik, akkor is, ha végül sosem jut fel a csillagok közé.

– Mi volt a legmeglepőbb élménye a világűrben, amelyre a hosszú felkészülés ellenére sem számíthatott?

– A rengeteg munka, amelyet el kellett végezni ahhoz, hogy az űrrepülések sikerrel záruljanak. Nincs rutinkilövés. Minden egyes rakétaindításkor az összes munkatársnak maximálisat kell nyújtania. Ez még ma is sokkal nehezebb és összetettebb feladat, mint azt sokan gondolnák. És még így is nagy szerepe van a szerencsének. Bíznunk kell abban, hogy a kiszámíthatatlan sors megsegít minket, hasonlóan, mintha szerencsejátékot játszanánk. Semmi sem magától értetődő, még akkor sem, ha az ember háromszor járt az űrben három különböző űrhajóval, és összesen huszonegy évet dolgozott asztronautaként, mint én. Minden apróság hatalmas jelentőséggel bír.

– Bölcsebb lett az űrrepüléstől?

– Amikor a teleszkópba nézünk, annak oka van. Az űrhajózást a földi élet teleszkópjának tekintem. Az űrből az ember olyan részletességgel látja a földi életet, olyan részletek is láthatóvá válnak számára, amelyekről nem is álmodhatott. Ez számomra sem volt nyilvánvaló mindaddig, míg el nem kezdtem beszélgetni az emberekkel az űrutazásról, a küldetésre való felkészülésről. E beszélgetések közben kerültek helyükre bennem a puzzle-darabkák veszélyről, kockázatról, felelősségről, távolságról, felfedezésről, megismerésről. Mindezekből olyan kristálytiszta kép rajzolódott ki előttem, mint még soha egész életemben. Meg kellett tanulnom, miként kezeljem az életveszélyes helyzeteket anélkül, hogy tehetetlenné rémülnék tőlük. A legérdekesebb számomra annak kifürkészése volt, hogy a megszerzett tudásból milyen gyakorlati, mindenki számára hasznos konklúziót szűrhetek le.

– Mit tud mindezekből a tapasztalatokból itt, a földön is hasznosítani?

– Néhány űrbéli kaland, anekdota talán szórakoztató, de mindössze pillanatokra ragadja meg az emberek figyelmét. Ami igazán fontos, az az ember hasznossága, amellyel segíthet másoknak. Az űr engem megtanított arra, hogyan válasszam el magamban a félelmet az ijedségtől. Természetesen minden űrhajós ismeri a kockázatokat, és fél is, de megijedni nem szabad. Ugyanígy rendkívül tanulságos, ahogy különböző személyiségek, eltérő élettapasztalatok találkoznak ott, abban a néhány köbméteres térben, és csapatot kell alkotniuk, hónapokig együtt kell dolgozniuk. A könyvem átlapozása után sokan felvetették, miféle életrajz ez, hiszen alig van benne szó az életemről (bár sok űrhajós-anekdota van benne). A válaszom erre az, hogy ez nem életrajz, sokkal inkább űrbéli tapasztalataim hasznosítása. Nagyon büszke vagyok arra, hogy a könyvet már iskolákban, a hadseregben és a templomokban is forgatják, mert hasznosnak találják a benne leírt gondolataimat.

– A hasznosságot azok is emlegetik, akik szerint a teljes űrkutatás értelmetlen, tudományos értéke csekély, mindössze néhány ember egykoron propagandacélokat szolgáló, ma már csak méregdrága hóbortja.

– Ebben semmi új nincs, az emberek mindig is értelmetlenséggel vádolták az űrkutatást. De az sem igaz, hogy az emberek elfordultak volna az űrhajózástól. Sosem voltunk annyira aktívak az űrben, mint jelenleg. Tizenöt éve folyamatosan hat ember (most éppen két nő és négy férfi) él az űrben, a nemzetközi űrállomás fedélzetén, már az Egyesült Arab Emírségeknek is van űrhivatala, Kína automatát küld a Holdra, India űrhajót a Marsra. A szondáink már eljutottak a Plútóig, sőt kettő már elhagyta a Naprendszert. Sokkal többet tudunk saját bolygónkról az űrkutatásnak köszönhetően, mint valaha a történelem során, hiszen a műholdak segítségével látjuk magunkat. Persze mindig vannak hullámvölgyek és hullámhegyek a finanszírozásban, de ez természetes a pénzügyi világ minden területén. Ám nem akarok csupán ilyen földhözragadt érveket fölhozni. Az igazán fontos annak felismerése, hogy mi a felfedezés értelme. Miért van szemünk, miért tanultunk meg járni? Ha csecsemőként mindent megkapunk, miért kezdjük mégis felfedezni a világot magunk körül? Ha nem hagyjuk el a bölcsőt, örökké újszülöttek maradunk. (Ez utalás az űrkutatás elméleti megalapozója, Konsztantyin Ciolkovszkij mondására: „A Föld az emberiség bölcsője, de nem maradhatunk örökké bölcsőben” – M. Cs.) Természetünk része a felfedezés, és ilyen értelemben semmi különleges nincs az űrkutatásban. Olyan, mintha azt kérdeznénk, hogy annak idején miért hagyta el az ember Afrikát.

– Ön azzal vált ismertté és népszerűvé az utóbbi években, hogy személyesen tartotta a kapcsolatot az érdeklődőkkel az interneten keresztül. Űrhajóstól szokatlan lazasággal mutatta be a fenti élet legapróbb részleteit, gitározott, énekelt az űrállomáson. Ez tudatos elhatározás volt, vagy a személyiségéből fakad?

– Más űrhajósok is használják a közösségi médiát, és sok százezer ember követi őket. Nekem talán annyiból könnyebb, hogy huszonegy évig szolgáltam asztronautaként, hosszabb ideig, mint bárki más. Amikor nem repültem, akkor a földi irányításban voltak feladataim. Így kiismerhettem az emberek érdeklődését, értem, hogy mire kíváncsiak leginkább. Az utolsó űrrepülésem előtt is már több száz iskolában beszélgettem gyerekekkel. Elhatároztam hát, ha még egyszer lehetőségem lesz repülni, akkor muszáj annyira személyessé tennem mindenki számára az élményt, amennyire csak lehet. Ez az internet nélkül nem lett volna lehetséges, tehát a személyiség és az érdeklődés nem elég, ha nincs meg a kellő technológiai háttér. Ma már az űrállomáson is van internet, ugyanúgy tudjuk használni, mint itt, a földön. A Kanadai Űrügynökség, a fiam és menyem, Katalin áldozatos munkája segítségével sikerült mindenki számára hozzáférhetővé tenni a videóimat, üzeneteimet. A rengeteg ember, aki bekapcsolódott ebbe a beszélgetésbe, bizonyítja, hogy mindenkiben megvan az érdeklődés a felfedezés iránt.

– Legnagyobb sikerét gitárjával aratta: az űrállomáson videoklipet forgatott David Bowie Space Oddity című számából, amelyet már 25 millióan láttak a YouTube-on. Természetes volt, hogy hangszert is visz magával az utazásra?

– Egész életemben zenéltem, legalább 25 éve játszom zenekarokban, sok zenét írtam magam is. Gitározni egyébként más érzés az űrben, mint a földön. A súlytalanságban ugyanis a gitár nem marad egy helyben, ellebeg. Úgy lehet elképzelni, mintha egy medence mélyén próbálnánk gitározni. Amikor a bal kezemmel próbáltam a nyakán lefogni a húrokat, az egész hangszert arrébb löktem. A fogásváltások sem sikerültek eleinte, mert mint kiderült, a földön a karom súlyát használtam arra, hogy vakon is tudjam, mennyit kell mozdítanom a kezemen. A súlytalanságban folyton eltévesztettem az akkordokat. Amikor azonban sikerült kitapasztalnom, hogyan tartsam stabilan a hangszert, nagyon szépen szólt, mert a páratartalom és a hőmérséklet is állandó. A zene is segített abban, hogy az emberekkel olyan nézőpontból ismertessem meg az űrkutatást, amelyre korábban nem is gondoltak.

– Vissza akar térni valaha az űrbe?

– Természetesen nagyon szívesen visszamennék, de 55 éves vagyok, és már háromszor repülhettem. El kell fogadnom, már így is sokkal több jutott nekem, mint sok társamnak. És mivel többet valószínűleg nem juthatok föl, az űrhajós munkával járó, igencsak megterhelő, állandó igénybevétel nem vonzott annyira. Nyugdíjba mentem, előadásokat tartok, könyvet írok, zenélek, és legfőképp boldog vagyok.

– Magyarországon családi kötődése miatt kicsit magyar űrhajósnak is tartják. Milyen kapcsolata van hazánkkal?

– A fiam felesége, Katalin magyar. A családját, Törökéket már többször meglátogattuk Budapesten. Többször lefényképeztem az országot az űrből, Budapest éjjeli fényeit, a Balatont. Biztosan járok még Magyarországon, de nyugdíjasként egyszerre olyan sok dolgom lett, hogy nem tudom, mikor kerül sor rá.

2015. február 28.

TRAGÉDIA A VULKÁNNÁL

Három évvel ezelőtt Etiópia afarok lakta területén, a világon egyedülálló Erta Ale vulkánnál fegyveresek támadtak egy turistacsoportra. Öt európait, közöttük két magyar utazót megöltek. Útitársuk, a földrajztudós Szilassi Péter könyvet írt a háromhetes út tragédiát megelőző tapasztalatairól. Az Ami a bulvárhírekből kimaradt… – Etiópia geográfusszemmel című kötet bepillantást enged Afrika egyik legellentmondásosabb országának mindennapjaiba.

Szilassi Péter

1969-ben Szegeden született geográfus. A Kossuth Lajos Tudományegyetemen végzett földrajz–biológia szakos tanárként és a Budapesti Corvinus Egyetemen tájépítészmérnökként; a Szegedi Tudományegyetemen (SZTE) szerzett földtudományi doktorátust. Jelenleg az SZTE természeti földrajzi és geoinformatikai tanszékének munkatársa. Kutatási területe a tájváltozás okainak és következményeinek elemzése. Könyvei: Magyarország képes földrajzi atlasza (társszerző) és az Ami a bulvárhírekből kimaradt… – Etiópia geográfusszemmel című kötet.

Hogyan merült fel az ötlet, hogy Etiópiába utazzanak?

– Etiópia afrikai mércével mérve is különleges, sokszínű ország. Ha a földrajzi adottságait nézzük, a négyezer méter magas hegycsúcsoktól a tengerszint alatt fekvő mélyföldekig mindenféle domborzati forma előfordul ott. Ugyanezek a szélsőségek jellemzik az éghajlatát is. Csoportunk főként földrajzosokból és biológusokból állt. Célunk az volt, hogy a könyvekből megismert természeti képződményeket a saját szemünkkel is megtapasztalhassuk. Az országon keresztül húzódik a kelet-afrikai árokrendszer, amelyet az egymástól távolodó kőzetlemezek hoztak létre. Az árok mentén gyöngyfüzérszerűen sorakoznak a jelenleg is aktív vulkáni kúpok. A vulkanizmus és az utóvulkáni működés szinte minden formája tanulmányozható az országban. Emellett lenyűgöző a biológiai sokféleség is. Vizler Csaba biológus több mint száz madárfajt jegyzett fel terepi naplójában utunk során.

– Tudományos expedíción jártak ott?

– Nem, a kint töltött három hét kevés lett volna ehhez. Ez a rövid idő mindössze arra volt elegendő, hogy precíz időbeosztású terepi tanulmányút keretében végiglátogathassuk az ország általunk legfontosabbnak tartott természeti értékeit. Hónapokkal előtte elkezdtük tervezni az útvonalat, amely többször módosult, amint egyikünk rátalált valami érdekesre a szakirodalomban. Konzultáltunk jelenleg kint élő és korábban kint dolgozó magyarokkal is. Sikerült az ország nyolc UNESCO-világörökségi helyszínéből hetet felkeresnünk, és jártunk három nemzeti parkban is. Nem kalandtúrán vettünk részt, eszünk ágában sem volt „keresni a bajt”, ahogy utólag sokan vélekedtek. Végigfotóztuk és -dokumentáltuk az utat, hiszen azt terveztük, hogy a tapasztalatainkat majd beépítjük előadásainkba, másokkal is megosztva élményeinket. A költségeinket magunk fedeztük. Nem kértünk és nem is kaptunk sem állami, sem szponzori támogatást senkitől.

– Min lepődött meg leginkább Etiópiában a hosszas felkészülés ellenére?

– Vannak olyan természeti és társadalmi jelenségek, amelyeket képtelenség könyvekből megismerni. Az előzetes információk dacára az ember megdöbben, hogy helyenként milyen körülményekkel találkozik: felér egy ötszáz éves időutazással. Az egyik faluban például fényképeztük a rendkívül kedves, mosolygós helyi lakosokat. Amikor elkészültek a képek, megmutattuk őket a kíváncsi gyerekeknek a fényképezőgép képernyőjén. Megdöbbenve tapasztaltuk, hogy ők akkor látták először a saját képmásukat. Kiderült ugyanis, hogy nemcsak a tükör számít ott olyan luxuscikknek, amelyet senki sem engedhet meg magának, de a nagy mennyiségű víz is, így a gyerekek a víz felszínén tükröződve sem látták még magukat. Egy másik mezítlábas kisgyerek tökéletes angolsággal elkérte volna a cipőnket és a nadrágunkat. Mezőgazdasági gépeket sehol sem láttunk, évezredes módszerekkel, állatok és az ember testi erejével művelik a földet, csépelik a gabonát. Ugyanakkor a legmodernebb technológia is jelen van az országban. Láttunk szélerőműfarmokat és XXI. századi, modern egyetemi campusokat is. Elképesztő kontrasztok jellemzik Etiópiát, ahol 94 millió ember él, területe pedig tizenkét Magyarországgal ér fel.

– Etiópiáról a legtöbben annyit tudnak, hogy folyamatos ott az éhínség.

– Ez manapság már egyáltalán nem igaz. Volt, hogy a kéregető gyerekeknek élelmiszert adtunk, ők pedig eldobták azt, nem becsülték semmire. Etiópia gazdasági fejlődése figyelemre méltó: a világ tíz leggyorsabban fejődő országa között van, a nemzeti össztermékük évi tíz százalékot meghaladó ütemben gyarapodik, a gazdasági válságot meg sem érezték. Természetesen ehhez azt is hozzá kell tenni, hogy rendkívül mélyről indultak. Az oktatásba rengeteg pénzt fektetnek, ma már a lakosság fele tud írni-olvasni. A gyerekek egyenruhában mennek iskolába, és büszkék arra, hogy tanulhatnak. Míg az ezredforduló idején egy egyetem volt az országban, most tizenöt van. A fényképészek kirakatában nem esküvői fotókkal, hanem a diplomaosztón fényképezett díszegyenruhás fiatalok portréjával találkozhatunk. Az országnak rendkívül gazdag a múltja is. Szinte végig független tudott maradni a történelem során, és hamarabb felvették a kereszténységet (annak kopt ágát), mint a Római Birodalom.

– Az utazás fénypontja lett volna az Erta Ale vulkán. Miért olyan különleges ez a tűzhányó?

– A vulkán csúcsán található földünk legnagyobb lávatava. A hatalmas kráterben folytonosan izzik, fortyog a hígan folyó bazaltláva, mely állandóan mozgásban van, időnként kis lávaszökőkutak törnek elő belőle. Rendkívül látványos természeti képződmény, ehhez fogható sehol sincs az egész világon. A vulkán kedvelt turistacélpont. Az útitársaim is egy ilyen, szabályosan szervezett csoporthoz csatlakoztak, ez nem valami vétkes felelőtlenség volt a részükről.

– A háromhetes út végén ön és az egyik kollégája mégsem tartottak az öt útitársukkal, akik elindultak, hogy meglátogassák az Erta Ale vulkánt. Miért döntöttek így?

– Anyagi okok miatt. A tűzhányót, amely a helyi afar törzsi önkormányzat által igazgatott területen fekszik, csak külön engedéllyel, szervezett túrákhoz csatlakozva lehet látogatni, ezek ára pedig igen magas. Napokig alkudoztunk a helyi utazásszervezőkkel, a többiek is nagyon nehezen szánták rá magukat a jelentős költségekre. A másik ok az volt, hogy a hosszúra nyúlt tárgyalások miatt kifutottunk az időből. Gruber László barátommal repülőgépünk kötött indulása miatt is haza kellett utaznunk.

– Ismerték önök a területen uralkodó viszonyok biztonsági kockázatait?

– Igen, de a csoportot (akárcsak más, a térségbe napi rendszerességgel induló turistacsoportot) fegyveres afar rendőrök kísérték. Társaim minden óvintézkedést megtettek, bíztak abban, hogy a rendőrség helyi milicistái szavatolják a biztonságukat. Az afarok nomádok, állandóan vándorolnak Dzsibuti, Eritrea és Etiópia között. Legeltető állattenyésztéssel, illetve sóbányászattal foglalkoznak, mivel a terület kősóban és kálisóban rendkívül gazdag. Eléggé harciasak, de ezt mindenki tudja, ezért ennek megfelelően szervezik a turisták védelmét. Korábban sosem volt efféle támadásra példa, és nem volt semmi jele annak, hogy akkor tartani kellett volna tőle. Az utazás árában pedig benne volt az afar törzseknek szánt pénzbeli „ajándék” is, melyet minden megállás alkalmával rendben megkaptak a helyi törzsi vezetők.

– Ön hogyan értesült a támadásról?

– Gruber Lászlóval a tragédia reggelén visszarepültünk a tűzhányóhoz közeli nagyvárosból, Mekeléből a fővárosba, Addisz-Abebába. Várost néztünk, majd délután visszamentünk az utazási irodába, ahol a csomagjainkat hagytuk. Ott arra kért bennünket az iroda vezetője, hogy üljünk le, mert mondania kell valamit. Gyanúsan kedves volt, azt hittük, megint újabb dollárokat akar kihúzni a zsebünkből. Ehelyett azt mondta, hogy emberrablók megtámadták a turistacsoportot, de egyből hozzátette, hogy nem sérült meg senki, és még aznap helikopterrel kimentik a turistákat. Kimentünk a reptérre, hogy felszálljunk a kairói járatra, de közben már nagyon aggódtunk, és vártuk, hogy a Mekelébe visszaérő társaink hívjanak minket telefonon. De mivel az Erta Ale vulkán térségében nincs mobiltelefon-hálózat, nem telefonáltak. Órákig vártuk a hívást, végül a reptér internetkávézójában találtunk rá a hírre, miszerint öt, feltehetően német turistát megöltek. Arról már csak Kairóban értesültünk, hogy két magyar is van az áldozatok között.

– Mi történt pontosan? Lehet-e tudni, hogy kik voltak a támadók?

– Az etióp kormány az ellenséges Eritrea által felbérelt banditákat vádolta a támadással, de ezt az eritreaiak cáfolták. Egy felkelőszervezet, az Afar Forradalmi Demokratikus Egységfront magára vállalta a támadást, és azt állította, hogy az etióp hadsereggel vívtak tűzharcot, és eközben haltak meg a turisták. Ez azonban hazugság, kormánykatonák nem voltak sehol. Annyit lehet tudni, hogy éjjel támadtak a táborra, gyilkolni és rabolni akartak. Winter Zoltán biológus egy közeli kunyhóba menekült, Puskás Irén geográfus és Vizler Csaba leugrott egy szakadékba, amikor a támadók sorba állították a turistákat, és elkezdték szisztematikusan kivégezni őket. Csaba az ugrás következtében sérüléseket szenvedett, de legalább életben maradt. Szabad Gábor orvos kutató és Fábián Tamás, aki évtizedek óta tanszéki kollégám volt, életét vesztette. Mindketten a Szegedi Tudományegyetemen dolgoztak. Mindketten tele voltak célokkal, tervekkel. Az egész támadás mindössze néhány percig tartott. A támadók magukkal hurcoltak két német turistát, és elmenekültek a helyszínről. Tamás azonnal meghalt, de Zoltán és Irén még fél napon át küzdöttek Gábor életéért Gábor orvosi irányítása mellett. A mentőcsapatok azonban már túl későn érkeztek, és addigra már ő is halott volt.

– Itthon elhangzottak olyan reakciók is, amelyek szerint magukra vessenek, akik efféle vad vidékekre mennek kirándulni, miért keresték maguknak a bajt. Meglepték ezek a vélemények?

– Sajnos sokan szinte kárörvendően viszonyulnak ahhoz, ha valakit, aki náluk többet látott a világból, baj ér. Ez a támadás úgy érte a barátainkat, mint valami természeti csapás. Jégesőre fel lehet készülni, de meteorbecsapódásra nem, bármennyire elővigyázatos az ember. Természetesen együttérzéssel is találkozunk nagyon sokszor, és remélem, hogy a könyvet elolvasva többen megértik, miről szólt valójában ez a tanulmányút.

– A támadás óta eltelt három évben járt-e hasonlóan veszélyes helyen?

– Visszakérdeznék: mit jelent az, hogy egy hely veszélyes? Veszélyesnek mondanánk-e egy párizsi újság szerkesztőségét, a bostoni maratoni útvonalát vagy egy norvég szigeten lévő ifjúsági tábort? Nincs tökéletes biztonság, az ember sehol a világon nem gondolhatja azt, hogy tökéletesen képes kizárni minden veszélyt. Tavaly nyáron voltam három hetet Indonéziában, ott is megtörténhetett volna ugyanez. A tragédia véletlenek szerencsétlen egybeesése miatt következett be, a társaim biztosan semmi okot nem adtak arra, hogy megöljék, megsebesítsék őket. Etiópia ettől függetlenül megváltoztatott, másképp tekintek azóta a világra. Jobban becsülöm azt, ami itt megadatott nekünk, minden más megvilágításba került számomra.

2015. március 21.

MINDIG HAZAHOZTAM A HAJÓT

A legsikeresebb magyar óceáni vitorlázó, Fa Nándor április 21-én Spirit of Hungary nevű hajójával befutott a barcelonai kikötőbe, ezzel utolsóként bár, de 110 nap alatt teljesítette a Barcelona World Race földkerülő vitorlásversenyt. Esze ágában sincs leállni, azonnal indul vissza a katalán kikötőben hagyott hajójáért, amellyel elindul a föld körüli versenyek leghíresebbjén, a következő Vendée Globe-on.

Nekem az egész sajtótájékoztatóján a legmeglepőbb az a nagy üveg Nutella volt az asztalon. Mit keresett ott?

– Ez egy barátom ajándéka, mert jól tudta, hogy azt hiányoltam a legjobban a hajón, amikor elfogyott. Érdekes, hogy itthon sosem eszem, de amikor csomagoltunk, hanyagul bedobtam egy üveggel a hajóba. Az úton pedig megszerettem, olyannyira, hogy szabályosan hiányzott, amikor elfogyott. Aztán Új-Zélandon is vettem, amikor ki kellett kötnünk, de csakhamar az is elfogyott.

– Miért jó vitorlázni a XXI. században?

– A vitorlázás az az ősi közlekedési mód, amelyben az ember talán a leginkább kapcsolatban marad a természettel. A velünk született mozgásigényünket a szárazföldön gyalogolva vagy a vízben úszva elégíthetjük ki a legfelüdítőbb módon. Mivel azonban úszva nem tudunk nagy távolságokat megtenni, szükségünk volt egy közlekedési eszközre, a hajóra. A hajózás egyik legősibb módja a vitorlázás, ami egyáltalán nem jelenti azt, hogy egyben primitív is, hiszen a jelenkor technikai vívmányainak segítségével a vitorlás hajók is a legmagasabb szintre fejleszthetők. Maga a fejlesztés legalább olyan izgalmas számomra, mint a vitorlázás.

– A hajó építése általában a vízre szállással befejeződik. Mit élvez hónapokon át a nyílt óceánon?

– Vonz a tenger közege, a benne lakozó energia, az emberfelettiség. A tenger olyan képességek meglétét követeli meg az embertől, olyan tettekre kényszeríti, amelyekre semmilyen más körülmény nem képes. Noha azt mondtam, hogy mozgásigényünk úszásra sarkall minket, ha belegondolunk, szárazföldi lények lévén a víz mégiscsak természetellenes közeg számunkra. Olyan, mint az űr, egyszerűen nem erre vagyunk kitalálva. Az ebben a környezetben való helytállás rendkívüli képességeket feltételez, és fejleszti is azokat. Vonz a szélsőséges igénybevétel, és élvezem, hogy a tenger jó irányban változtat meg engem.

– Miért váltott annak idején a kenuról a vitorlázásra?

– Valóban kenusként ismertem meg a vizet. De amikor a Velencei-tavon elkezdtem vitorlázni, azonnal megfogott a vízben és a szélben rejlő energia. Lenyűgözött, hogy én uralom a természetből nyert erőt, suhanok vele a vízen, és oda megyek, ahová csak akarok. Aztán a hajó és az elhivatottságom egyre csak nőtt, végül pedig az óceánon találtam magam. A vitorlázásban megvan az emberi természet két végpontja: a természet erőinek megszelídítése és a saját és mások kreativitása alkotta eszköz hatékonysága. Vitorlázni azonban ma sem lehet a természet mély ismerete nélkül. Tudni kell, hogy a vízmélység hogyan befolyásolja a hullámok viselkedését, a felhők alakjából hogyan lehet következtetni az időjárásra. A kenura visszatérve: a váltás közvetlen oka egészen prózai volt. Akkor már 27 éves voltam, napi háromszor edzettem. Túl sok volt a munka, de eredményességben nem jött vissza a befektetett erőfeszítés. Magyarul nem voltam elég jó, nem volt meg az a sikerélmény, amelyre vágytam. Folyton ott toporogtam a válogatottság küszöbén, de csak nem sikerült. Akik bekerültek a válogatottba, gyakran világ- és olimpiai bajnokok lettek, ehhez nekem egy kicsi mindig hiányzott. Ebbe belefáradtam, és abbahagytam a kenut.

– A vitorlázás szeretete miatt kezdett hajókat építeni?

– Nem, pont fordítva. Amikor már nem kenuztam versenyszerűen, maradtam a víz mellett. Agárdon dolgoztam a klubban mint hajóépítő. Kenu- és kajaklapátokat készítettem, hajókat javítottam és építettem. Szinte az egész válogatott az én lapátjaimmal evezett, mondhatjuk, hogy sikeres lapátkészítő voltam. Azért kezdtem vitorlázni, mert szerettem volna, ha a munka mellett kapcsolatban maradok a vízzel. A kenuzás számomra nem volt alkalmas arra, hogy hobbiszerűen űzzem, nem tudtam versenykenuval kimenni csalinkázni a nádasba. Ha az ember betérdel egy kenuba, az elkezdi nyomni. Fájt a térdem, fájt a derekam, így a kenut nem erőltettem. Beleszerettem viszont a finndingi nevű vitorláshajó-osztályba, élveztem, hogy az ember beül, és csöndben oda suhan vele, ahová csak a kedve tartja. Aztán fejlődtem, egyre magasabb szintre léptem, válogatott lettem, de az eredeti motivációm az volt. A vitorlázással a hajóépítői érdeklődésem is a vitorlás hajók felé fordult.

– Könnyű volt beletanulnia a kenu után?

– Amikor minden idegszálammal a vitorlázással kezdtem foglalkozni, a húszas éveim második felében jártam. Ekkortájt tanul a leggyorsabban az ember, az agya úgy szívja föl az új ismereteket, mint a szivacs. Mindenkivel beszélgettem a vitorlázóvilágban, akit csak elértem, és félmondatokból is megértettem a lényeget. Igyekeztem utazni külföldre is, bújtam a nemzetközi szakirodalmat. Emellett talán birtoklom azt a háttértudást is, amelynek eredetét magam sem tudom, így jobb híján tehetségnek nevezhetem.

– Minden vitorlázó valahol mélyen földet akar kerülni, vagy vannak, akiket ez a kaland egyáltalán nem vonz?

– Van sok vitorlázó, aki leéli az egész életét a tavon, ahol bóják által kijelölt, háromszög alakú pályán versenyez, és jól érzi magát. Sokukkal találkoztam azonban, akik bár sikeresek a maguk területén, mégis amikor beszélgettünk, úgy érezték, hogy magyarázkodniuk kell amiatt, hogy miért nem vitorláznak az óceánon, távol a partoktól. Pedig erre szerintem semmi szükség, hiszen a bóják körüli vitorlázást is szépnek, értékesnek tartom. Én továbbléptem ebből, mert engem más vonzott, és az óceánon találtam meg a helyemet. Talán az összes vitorlázót csábítja a földkerülés, de sokuk élete másképp alakul, és ha kijutnak is a tengerre, az óceánt már nem érik el.

– Miben csalódott, amikor elkezdte a hosszú távú hajózást?

– Kifejezetten nem szeretem, amikor a rajtam kívül álló világ a vitorlázást lefordítja egyszerű anyagi kérdéssé. Sokan irigykednek, és úgy gondolják, hogy könnyű nekem, mert van erre pénzem. A vitorlázás nem a pénzről szól. Persze hiányzik, ha nincsen, de semmit nem érünk vele, ha nincsenek értelmes céljaink, amelyekre elkölthetnénk. Nekem mindig csak addig volt szükségem rá, amíg a célomat szolgálta.

– De a vitorlázás igencsak technikai sportág, ahol pénz nélkül, lehet bármilyen tehetséges az ember, nem lesz hajója, és a parton ragad.

– Ez kétségtelen, mégsem egyszerűsíthető le a pénz kérdésére. A hajózás mögött rejlő tudás, tapasztalat sokkal többet nyom a latban, mint a pénz.

– Az elmúlt évszázadokban felgyülemlett tudás és tapasztalat mennyiben változtatta meg a vitorlázást? Hasonló érzés vitorlással átszelni az óceánt, mint kétszáz éve, vagy ezek a hajók igazából vízen úszó „űrrepülőgépek”?

– A középkorban a vitorlás hajókra többnyire a kocsmákban fogdosták össze a részeg szerencsétleneket. Annak volt vonzó a matrózélet, akinek a szárazföldön az akasztófa vagy a guillotine elől kellett menekülnie. Nem volt kellemes világ az, a túlélés esélye sok dolog miatt is alacsony volt, kevés jutott élelemből, ivóvízből, mégis fel kellett mászni a negyven méter magas árbocra mindenféle biztosítás nélkül. Az emberek sok esetben kényszerből hajóztak. Ma már a vitorlázás sport és hobbi. Én a technika rabja vagyok, azt élvezem, amikor az alattam úszó eszköz él és működik, és a tőle elvárt teljesítményt hozza. Különösen nagy élmény, amikor azt is tudom, hogy a hajót mind szellemileg, mind fizikailag én hoztam létre. Ez akkor is örömmel tölt el, és az önkifejezés egy formájának tekintem, ha sokszor egyedüli hajóépítőként nem vagyok képes arra a teljesítményre, mint azok a versenyzők, akik mögött egész iparágak állnak.

– Mégis vannak dolgok, amelyek nem sokat változtak a régi időkhöz képest. Említette az árbocmászást, amelyet önnek is meg kellett tennie a legnagyobb vihar közepette a most véget ért versenyen is.

– Amikor az ember először felmászik az árbocra, nem is a tetejéig, csak a három emelet magasan lévő első keresztrúdig, és lenéz onnan, már az is szédítő magasságnak tűnik. Aztán még följebb kell mászni, és mire felér a harminc méter magas tetejére, és onnan lenéz, már alig látszik a hullámok között robogó hajó. Hiába tizennyolc méter hosszú a vitorlás, föntről akkor is csak gyufaskatulya méretűnek tűnik, miközben borzalmas erők uralkodnak a magasban. Ha lent csak tíz centit leng az árboc, az fönt már négy méter. Ilyen körülmények között is dolgozni kell azonban, amihez hozzá kell szokni. Nekem már természetes közeg az árboc teteje. Bár ki van kötve az ember, a biztosítókötél karabinerét folyton át kell akasztani más és más helyekre. Egyszer véletlenül elfelejtettem újra rögzíteni magam, és elszakadtam az árboctól, többször nekicsapódtam ott, huszonöt méter magasan lengve, és összezúztam a fejem. Szerencsére végül el tudtam kapni az árbocot, és le tudtam jönni. A társam, Conrad Colman kapott sebvarró kiképzést még indulás előtt, így ő összestoppolta a fejemet, és nem történt nagy baj.

– Tudott önről, hogy ha nem egyedül indul egy versenyen, nagyon nehezen választ társat maga mellé. Colman mivel érdemelte ki a bizalmát?

– Conradot a hirtelen támadt szükséghelyzet miatt választottam ki. Személyesen alig ismertem, de tudtam, hogy ért már el sikereket, például földkerülő versenyt is nyert. New Yorkban találkoztunk először, és öt percet beszélgettünk. Elmondta, hogy ha úgy adódik, bármikor nagyon szívesen beszáll mellém a hajóba, de akkor még úgy volt, hogy mással vágok neki a Barcelona World Race-nek. Aztán az eredeti társam visszalépett, és már csak nagyon kevés idő volt hátra az indulásig. Azok a régi ismerőseim, akiket először hívtam, nem voltak elérhetők, így jutott eszembe Conrad, aki meg sem várta, hogy befejezzem a mondatot a telefonban, máris rávágta, hogy számíthatok rá. Látszott, hogy a srác felkészült arra, bármilyen körülmények között részt vehessen a versenyen. Aki pedig ilyen elszánt, ennyire motivált, az nagy érték.

– Önt akkor ismerte meg az egész ország, amikor majdnem harminc éve magyar vitorlázók közül elsőként Gál Józseffel együtt megkerülték a földet a Szent Jupáttal. Mások számára akkoriban elképzelhetetlen lett volna efféle vállalkozás?

– Igazság szerint a Szent Jupát számomra már régen kikopott a mindennapok gondolatai közül. Utána engem a nagy földkerülő versenyek világa olyannyira megfogott, hogy a Szent Jupát útjához hasonló vállalkozásokkal egyre kevésbé foglalkoztam. Így most sem szeretnék ehhez visszatérni. Természetesen én mind a mai napig büszke vagyok a Szent Jupátra, Gál Józseffel pedig a legnagyobb barátságban vagyok azóta is.

– Tizennyolc éve már egyszer abbahagyta a profi vitorlázást. Miért döntött akkor úgy, és miért tért később vissza a versenyzéshez?

– Amikor 1997-ben visszatértem Magyarországra, és szárazföldi életbe kezdtem, bennem maradt egy befejezetlen mondat. Az 1996-os Vendée Globe versenyt sok-sok technikai probléma miatt nem sikerült teljesítenem, és ez az évtizedes civil élet során végig zavart kissé. Aztán jött egy új lehetőség, hogy újra versenyhajóba ülhetek, és azonnal mozogni kezdett a fantáziám. Megbeszéltem a családtagjaimmal, akik változó módon reagáltak rá. A feleségem vállalta, holott tisztában volt azzal, hogy mindez nagy küzdelemmel és sok lemondással jár. A legkisebb lányom azt mondta: papa, számomra nem az a kérdés, hogy újra csinálod-e, hanem hogy miért hagytad abba.

– Mennyire tudtak arról, hogy voltak pillanatok, amikor konkrétan életveszélyben voltak több ezer kilométerre a mentőalakulatoktól?

– Naponta többször írtunk egymásnak e-mailt, így ők pontosan tudták, mi a helyzet. Talán még rosszabbul is élték meg, mint én, mert amikor az embernek szembe kell néznie a helyzettel, és rengeteg teendője van, alig van ideje aggódni.

– Hogyan értékeli e versenyen elért eredményét? Utolsó helyen végeztek, hetekkel lemaradva az elsőktől. Kudarc vagy siker ez az ön számára?

– Én büszke vagyok arra, hogy eddig mindig hazahoztam a hajót. Ez most is sikerült, pedig útközben voltak pillanatok, amikor a mentőruhában aludtunk, mert félő volt, hogy bármely pillanatban el kell hagynunk a vitorlást, mielőtt az elsüllyedne. A hajó, a Spirit of Hungary hozta azt a teljesítményt, amelyet előzetesen vártam tőle. A technikai problémák megoldhatók, de a fő képességei feljogosítják arra, hogy a legjobbakkal is versenyképes legyen. És a magam teljesítményével is elégedett vagyok. Hatvankét évesen a fizikai teljesítőképességem még mindig megfelelő. A barcelonai indulásnál a helyi orvos nem hitte el az itthonról hozott kardiológiai leletet, és újat csináltatott. Túl jó volt ugyanis. Nem tudom, hogy meddig akarom, tudom csinálni, és nem gondolkodom a visszavonulásról.

2015. május 9.

A TEHÉN TŐGYE

Nyolcvanéves Csányi Vilmos etológus. Az ország talán leghíresebb tudósa életében szinte menetrendszerűek az olyan horderejű váltások, amelyek sokunk számára egyszer is elképzelhetetlenek. Sosem volt hajlandó bezárkózni egy szűk tudományterületre, viszont emiatt pályatársai sehol sem fogadták be igazán.

Csányi Vilmos

1935-ben született Budapesten; vegyész, biokémikus, etológus, író. Az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) vegyész szakján végzett, majd a későbbi Semmelweis Orvostudományi Egyetem Orvosi Vegytani Intézetének munkatársa lett. Később az ELTE-n megalapította a magatartás-genetikai laboratóriumot, majd az etológia tanszéket. 2001 óta a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja. Az utóbbi években szépirodalmi könyveket is ír. Legutóbbi kötetei: A sértett, A tökéletesség illata, Segítség, kutyás lettem!, A kutyák szőrös gyerekek, Ironikus etológia.

Mezítláb fogadott minket. Miért nem hord itthon zoknit?

– Azért veszem le itthon a zoknit, mert a neurobiológusok megfigyelései szerint az öregkori lábtöréseknek az a fő okuk, hogy a lábak érzőidegei kezdenek elsorvadni. Normális esetben nem kell állandóan a lábunk elé néznünk, mert érezzük a felület egyenetlenségeit a talpunkkal. Amikor ez a képesség a kor előrehaladtával csökken, az idős emberek a látásukkal pótolják a kieső érzést. Ez a váltás problémamentes általában, mígnem egyszer elfelejt az illető odanézni, és máris megtörténik a baj. Az idegek sorvadását lehet a mezítláb járással késleltetni.

– Önt etológusként ismerte meg az ország, holott vegyész az eredeti végzettsége. Hogyan jutott el a kémiától a magatartásig?

– Nekem mindig is voltak állataim, és az egyetemi éveim alatt egészen nagy díszhaltenyészetet tartottam fönn. A szüleim azt szerették volna, ha a középiskola után azonnal szakmához jutok, ezért írattak a kémiai technikumba. Ezután magától értetődően következett az egyetem vegyész szakja. Az élőlényektől azonban sosem szakadtam el, ezért amikor meghallottam, hogy a későbbi Semmelweis Orvostudományi Egyetem Straub F. Brunó vezette híres Orvosi Vegytani Intézetében megüresedett egy hely, azonnal megpróbáltam átkéretni magam oda. Felvettek, és onnantól kezdve bakteriológiával és biokémiával, konkrétan a fehérjeszintézis szabályozásával kezdtem foglalkozni.

– Mivel vette le Straubot a lábáról?

– Csak évekkel később tudtam meg, hogy 1956 után, amikor sokan disszidáltak a tanszékről, Straubnak folyton konfliktusai voltak a pártvezetéssel, hogy az intézet tele van úgynevezett polgári elemekkel. Miután velem beszélt, és kiderült, hogy én munkásszármazású vagyok – valamint nem is hülye, mint megjegyezte valakinek –, kapóra jöttem a számára, velem ugyanis ki tudta egyensúlyozni a munkatársak származási mérlegét. Én ettől függetlenül nagyon jól éreztem magam. Később megengedték, hogy egyedül dolgozzak, ami egyrészről hátrány volt, mert tanácsok híján az összes hibát elkövettem, amelyet csak lehetett. Így sokkal tovább tartott a kandidátusi cím megszerzése, mint az szokásos, viszont sokat tanultam a problémák önálló megoldásáról, aminek a későbbi életemben milliószor hasznát vettem.

– Ha jól érezte magát az intézetben, miért nem maradt meg örök életére a biokémiánál?

– Straub is azt szerette volna, ha egyetlen végletesen leszűkített részterületre koncentrálok, én azonban ezt nem akartam. Ehelyett majdhogynem titokban írtam egy sejtbiológiai tankönyvet, amelyet elolvasva az igazgató elismerte, alkalmas vagyok arra, hogy szélesebb tudományterületeket is átlássak, és a továbbiakban hagyott dolgozni. Aztán, amikor a tanszék Szegedre költözött, az akkor épült biológiai intézetbe, nem mentem velük. Ehelyett elszegődtem az Eötvös Loránd Tudományegyetemre, ahol olyan témát kellett találni magamnak, amelyhez nem kellett sok pénz és nagy műszerek. Közben jó viszonyba kerültem Szentágothai Jánossal, és rajta keresztül érdekelni kezdett az idegtudomány. Ekkor 1973-t írtunk, ebben az évben kaptak a leghíresebb etológusok, Konrad Lorenz, Nikolaas „Niko” Tinbergen és Karl von Frisch Nobel-díjat. Így „találtam” magamnak a viselkedéskutatást, pontosabban a magatartás-genetikát mint egy új, sok érdekes problémát felvető, mégis kis eszközigényű, tehát olcsó tudományterületet.

– Nem érezte úgy, hogy az etológia komolytalanabb, kevéssé emelkedett területe az élettudományoknak, mint például a molekuláris biológia?

– Az nem az etológia komolytalanságára utal, hogy a tanszéket ma vezető Miklósi Ádámmal együtt az ELTE húsz legtöbb tudományos közleményével rendelkező kutatója között vagyok. Egyszer meglátogatott minket a tanszékcsoport vezetősége, egyértelműen azzal az előítélettel, hogy mi csak játszadozunk az állatokkal. Egy ideig hallgattuk őket, amint kioktattak minket, hogy mi nem csinálunk semmi értelmeset, majd megkértem a hallgatókat, hozzák be a közleményeinket. Ekkor derült ki, hogy nekünk több tudományos cikkünk volt már, mint a tanszékcsoport vezetőinek összesen.

– Sohasem bánta meg, hogy nem maradt a biokémiánál vagy a laboratóriumi molekuláris biológiánál? Sokszor úgy érzi az ember, hogy e területek művelői kevesebb munkával is nagyobb sikereket érnek el, mint például az etológusok.

– Sosem bánok meg semmit, már csak elvből sem, hiszen a múlton nincs értelme rágódni. A mai tudomány sokszor inkább gyári tömegtermelésre hasonlít. Kiképezik a munkásokat, beállítják őket a futószalag mellé, és azt várják tőlük, hogy publikáció formájában termeljenek nagy tömegben. Engem ez sosem vonzott, ahogy az sem érdekelt sosem, mikor azzal vádoltak, hogy annak, amit csinálok, semmi haszna sincs. Ha egy tehénnek csak a tőgyét próbáljuk megtartani, nem fog tejet adni. Így a tudást sem lehet hasznosra és haszontalanra osztani.

– Az az ön akvarisztikai előéletét figyelembe véve érthető, hogy az etológia tanszék először a halakat (konkrétan a paradicsomhal viselkedését) kezdte vizsgálni. De hogy jöttek a legújabb időkben tudományos sztárrá váló kutyák?

– Kétszer kezdtünk kutyákkal foglalkozni. Először, még a halkutatás fénykorában, egy meghiúsult átszervezés eredményeképpen a gödi biológiai állomás (ahol annak idején az etológia tanszék székelt) lett az otthona egy harminc kutyából álló falkának. De akkor még nem éreztük elérkezettnek az időt, hogy komolyabb kísérletekbe fogjunk a kutya viselkedését tanulmányozandó, hiszen a paradicsomhalas projektjeink remekül futottak. Évekkel később azonban már nem tudtunk olyan halas kísérletet összeállítani, melynek ne tudtuk volna azonnal a kimenetelét, ezért ráuntunk a halakra. Én még emlékeztem arra, hogy korábban a kutyafalka viselkedésén olyan jegyeket fedeztem föl, amelyek egyetlen más állatfajra sem jellemzőek, ellenben igen hasonlóak a gyerekek magatartásához. Mivel akkoriban a kutyák viselkedésével az etológia elvei szerint még szinte senki sem foglalkozott, úgy határoztunk, hogy ebbe az irányba haladunk tovább. Úgy tűnik, bejött.

– Tudomány-népszerűsítő művei révén ön már évtizedek óta a legismertebb élő tudósok egyike (ha nem a legismertebb). Kereste ezt a szerepet?

– Amikor az ELTE-re kerültem, ott kémiagyakorlatokat is kellett tartanom. Előtte azt gondoltam, hogy a diákok oktatásához a kémiai műveltségem egészen kis szelete is elég lesz. De aztán kiderült, hogy egy csomó dolgot nem tudok. Egyszerűen azért, mert amikor a hallgatóknak kell magyarázni az anyagot, az másfajta tudást igényel, mint a kutatás. Akkor jöttem rá, a legbiztosabb módja saját tudásunk ellenőrzésének az, ha az anyagot el kell magyaráznunk valakinek, főleg azoknak, akiknek szinte semmilyen előzetes tudásuk nincs a témában. Amikor a DNS működését illető molekuláris biológiai felfedezések elkezdtek terjedni a tudományos világban, én már egészen korán elkezdtem erről ismeretterjesztő cikkeket írni. Akkoriban ez még politikai szempontból igencsak ingoványos terület volt, de Straub F. Brunó neve elég jól csengett ahhoz, hogy nem akadályozták meg. Az első cikkek nagyon tetszettek Straubnak, és ráparancsolt az intézet minden kutatójára, hogy ők is írjanak hasonlókat. Ők igyekeztek, de nem nagyon sikerült nekik. Ezek láttán Straub is elismerte, talán van némi tehetségem ehhez. Én ezzel szemben azt gondolom, hogy ezt is meg lehet tanulni, mint sok minden mást.

– A szépírást is meg lehet tanulni? Hogyan lett önből néhány év alatt az egyik legsikeresebb kortárs író?

– A humánetológia alapos ismerete mindenképpen felkészíti az embert az írásra. Amikor hatéves voltam, elkezdtem regényt írni. Hamar abbahagytam azonban, mert az egyik barátom folyton kitalálta a történet következő fordulatait. Ebből arra következtettem akkor, hogy biztosan nem vagyok tehetséges, hiszen, ha az lennék, tudnék olyan meglepő dolgokat írni, amelyeket senki sem találhatna ki. Sok évtized eltelt aztán, és a tudomány-népszerűsítő könyvek révén gyakorlott író vált belőlem. Ahogy éreztem, hogy kezdek túlságosan időssé válni a kutatás mindennapos irányításához az egyetemen, tudatosan készítettem elő az újabb váltást az életemben. A tanszék fiataljait önálló munkára késztettem, ők meg lassan elhitték, hogy tényleg nem fogom örökké a kezüket fogni. Nem akartam ugyanis azt csinálni, mint sokan a tanszékeken megtűrt öreg professzorok közül, akik a temetésük napjáig sem képesek szabadon engedni a fiatalokat, ami mindkét részről igen szomorú. Az ember egy életkor után már nem képes lépést tartani a tudománnyal, és észre sem veszi, hogy kinevetik a háta mögött.

– Tehát a szépirodalom az ön számára a tudomány helyét vette át?

– Bár már nem kellett mindennap a tanszék dolgaival foglalkoznom, továbbra is éreztem magamban erőt arra, hogy valami újjal kezdjek foglalkozni. Remek áthidaló megoldás volt számomra az evolúciós elmélet továbbfejlesztése és a humánetológia. Innen már csak egy lépés volt a szépirodalom, amely nem pusztán magáért való passzió a részemről, mert mint kiderült, tudok olyat is írni, amelyet el lehet adni, mert sok ember hajlandó megvásárolni a könyveimet.

– Nem tart attól, hogy sokak előítéletesek az írni kezdő, teljesen más területen ismertté vált emberekkel szemben? Ön szerint könyveinek rajongói inkább az etológust vagy inkább az írót kedvelik önben?

– Ez a jelenség végigkísérte az életemet, melyben számos hasonló léptékű váltást vittem véghez. Vegyészből lettem biokémikus, biokémikusból etológus. Abból humánetológus, majd író. Én azt szoktam mondani, hogy az írók között biztosan én vagyok a legjobb etológus, és talán az etológusok között sem vagyok rossz író. Az írótársadalom mindmáig nem fogadott be. Pontosabban hajlandó volna befogadni, ha végigmennék a befogadási rítusukon. Ehhez az kéne, hogy a hierarchia alján kezdjem az írói pályafutásom, ahonnan tíz-húsz év alatt szép lassan esetleg fölverekedném magam a rangsor lépcsőfokain. Erre én nem vagyok hajlandó, mert már elszoktam attól, hogy alul kezdjek. Ehelyett azt szeretném, ha elismernék, hogy a könyveimet el lehet adni (ami egy kínos mellékzöngéje ezeknek a dolgoknak). Egyszerűen nekem már nincs időm. Nyolcvanéves vagyok tíz szépirodalmi könyvvel a hátam mögött. Nincsenek évtizedeim, hogy egyre jobb író legyek. Ezzel korántsem szeretném azt állítani, hogy az én szépirodalmi eszköztáram legjobb a világon. Csupán érdekel a történet, amelyet szeretek érthetően átadni az olvasóknak. A humánetológiai ismereteket pedig nagyon könnyű szépírói eszközzé konvertálni. Sőt enélkül nem is tudnék írni.

– Minden társadalmi jelenséget humánetológiai nézőpontból szemlél?

– Hát, hogy lássam másként? Természetes dolog, hogy az ember a szakmája ismereteit az élet minden területén alkalmazza. Baktériumokkal dolgozott biokémikusként tudom, hogy a baktériumok hogyan szaporodnak az ételekben az élelmiszer fajtájától és a tartás módjától függően. Egy kedves rokonomnak 26 éve képtelen vagyok átadni ezeket az ismereteket, mert ő a szülei jégszekrény nélküli életéből fakadó tudást örökölte, és azt hiszi, hogy minden étel azonnal megromlik. A humánetológiával is így van ez. Ha az ember tud egy csomó dolgot az emberi viselkedésről, akkor ezt folyamatosan tudja, és folyton alkalmazza is. Nem is tudom különválasztani a humánetológus énemet a civil énemtől. Nagyon sok ember van, aki szisztematikus humánetológiai képzés nélkül is, pusztán az élettapasztalataira támaszkodva, rendkívül fejlett szociális érzékeket fejleszt ki. A többiek viszont megtanulhatják ugyanezt, hiszen a kutatások eredményei rendelkezésre állnak.

2015. május 16.

A FÁRAÓ VISSZATÉR

Az ismeretterjesztő csatornákon futó régészeti valóságshow-inak hála Záhi Havvász a világ legismertebb egyiptológusa. Egyesek szerint zseniális tudós és nemzeti hős, mások szerint öntelt, korrupt önkényúr. Az viszont kétségtelen, hogy ikonikussá vált kalapjában arcot adott az egyiptológiának, és sok laikus érdeklődését keltette fel.

Záhi Havvász

1947-ben született egyiptomi egyiptológus. Az összes jelentős egyiptomi lelőhelyen végzett ásatásokat, eredményeit számos könyvben írta meg. Nemzetköri hírnevet a National Geographic csatorna Múmiák nyomában című sorozata hozta meg számára, amelyet több hasonló műsor követett. Az egyiptomi ásatásokat felügyelő régiségügyi főtanács főtitkára volt, majd régiségügyi miniszter lett.

Egy történelem iránt érdeklődő egyiptomi fiatal törvényszerűen egyiptológus lesz?

– Amikor fiatal voltam, ügyvéd szerettem volna lenni. A középiskola elvégzése után ezért jogi egyetemre jelentkeztem. De aztán, amikor megvásároltam a jogi tankönyveket, és elkezdtem őket olvasni, csakhamar rájöttem, hogy ez nem az én világom. Akkor már a bölcsészettudományi karon akartam folytatni a tanulmányaimat. Ott volt vagy húsz tanszék, és mondhatni, akaratomon kívül a régészeti tanszéken kötöttem ki. Elvégeztem ott az első néhány szemesztert, de be kell vallanom, azt sem szerettem. A tanszék vezetői nem bántak jól velem, így ott akartam hagyni őket, és magamban már megbékéltem a gondolattal, hogy régész sem leszek. De végül visszamentem a tanszékre, és akkor beosztottak az egyik vidéki ásatásra. Szomorú voltam, hogy ott kell hagynom Kairót, és a sivatagba menni robotolni. De aztán felfedeztünk egy sírt, és a tanszékről megbíztak, hogy folytassam a feltárást. A sír belsejében találtunk egy szobrot, amelyet elkezdtem ecsettel tisztogatni. Ott, a szobor mellett, ecsettel a kezemben megtaláltam a „szerelmet”. Nemrégiben Philadelphiában találkoztam frissen végzett középiskolásokkal, pályaválasztás előtt álltak. Azt mondtam nekik, hogy mielőtt egyetemre mentek, ne feledjétek: ha kedveltek valamit, az nem elég; ha szerettek valamit, az sem elég. Olyan pályát kell választanotok, amely olyan szenvedéllyel tölt el benneteket, hogy bármit megtennétek érte.

– A modern régészet, amelyet megismert az egyetemen, mennyire hasonlított a képzeletében élő képhez, a századelő romantikus kalandorvilágához? Lesznek-e még a Tutanhamon-sírhoz mérhető szenzációk Egyiptomban?

– Rengeteg felfedeznivaló van még Egyiptomban. Pályafutásom során sok, a Tutanhamon-sírhoz mérhető fontosságú felfedezést tettem. Megtaláltam az aranymúmiák völgyét, amelyet a görög–római időszak Tutanhamon-sírjának is nevezhetünk. Az ottani múmiák arannyal voltak burkolva. Ráleltem a piramisépítők temetkezési helyeire, felfedeztem a Khufu-piramis melletti mellékpiramist. CT- és DNS-vizsgálatokat végeztem, hogy feltárjam a múmiák titkait. Megtaláltam Hatsepszut királynő és Tutanhamon családjának múmiáit. Rájöttem, hogyan halt meg Tutanhamon. A modern technológia segítségével sok fontos dolgot tudtunk meg a piramisokról és a múmiákról. Jelenleg Kleopátra és Marcus Antonius sírja után kutatok.

– Mit jelent az ősi Egyiptom a mai egyiptomiak számára?

– Egyiptom múltja a nemzeti büszkeség és az örökségünk része. Az emberek rajonganak a régészetért. Amikor Kairó utcáin sétálok, a gyerekek odajönnek hozzám, hogy együtt fényképezkedjünk, és autogramot adjak nekik. Hősként kezelnek, mert szeretik a régészetet. És ez engem nagyon boldoggá tesz. Az egyiptológia az átlagember számára a kincseket, az aranyat jelenti, és ez megbabonázza őket. Egyiptom minden más arab országtól különbözik. Néhány éve, a forradalom idején a tömeg szerte az arab világban rátámadt a műemlékekre, tört-zúzott, amit csak ért. Nem úgy Egyiptomban. Nálunk élőláncot vontak a múzeumok köré, és az emberek megvédték a múlt kincseit. Nézzék meg, mit művel az Iszlám Állam Irakban! Pusztítják a műemlékeket, és az irakiaknak az egyiptomiakkal ellentétben nincs erejük megvédeni őket. Mindannyiunknak kötelességünk, hogy igyekezzünk megállítani őket. Ha ugyanis behatolnak egy ősi városba, és lerombolnak mindent, amit ott találnak, azzal a történelmet törlik el. Nemcsak Irak történelmét, de az én és az ön történelmét is. Az emberiségét.

– A 2011-es kairói forradalom idején ön a kairói múzeum lépcsőjén nyilatkozott a CNN-nek arról, hogy a felfordulásban rablók hatoltak be a múzeumba, és fosztogattak. Mi történt azóta, kik voltak a rablók, milyen kárt okoztak?

– Hálát kell adnunk istennek, hogy azoknak, akik behatoltak a múzeumba, fogalmuk sem volt a régészetről. Nem érdekelték őket a legértékesebb műtárgyak, csak az aranyat és a vörös higanyt keresték. Ez utóbbi csak kitaláció, egy mítosz. Vannak, akik azt hiszik, hogy ez a vörös higanynak nevezett, varázserejű folyadék található a múmiák torkában. Úgy gondolják, hogy segítségével ördögöt lehet űzni, és hasonló babonaságokra lehet használni. Amikor a rablók beléptek a kairói múzeumba, sötét volt, így nem találták meg Tutanhamon maszkját és a többi világhírű műkincset. A rablás után leltároztunk, és úgy találtuk, hogy 54 műtárgy hiányzik. Ezek közül mára az összes fontosabb tárgyat megtaláltam, és visszavittem a múzeumba. Már csak 17, kevésbé jelentős tárgy hiányzik, például késői kori szobrocskák. Ezt a kárt össze sem lehet hasonlítani például a bagdadi múzeumot ért veszteséggel, ahonnan 15 ezer műtárgyat loptak el. Amikor a rablás utáni napon a kairói múzeum bejárata felé mentem, nagyon féltem, hogy a múzeum elveszett. Alig mertem belépni a kapun. De amikor körbejártunk, és láttam, hogy az összes fontos műkincs a helyén van, megnyugodtam. Hiszen, ha a kairói múzeum biztonságban van, Egyiptom is biztonságban van.

– Önt kevésbé tudományos munkája, sokkal inkább a tévéműsorai nyomán ismerte meg a világ. Kereste ezt a szerepet? Biztos abban, hogy az efféle, már-már valóságshow-ba hajló műsorok valós képet festenek az egyiptológiáról?

– A tévészerepléseim is az egyiptológia iránt érzett szenvedélyemben gyökereznek. Amikor a régészeti felfedezésekről beszélek, minden szavam a szívemből szól. Nem úgy, mint más egyiptológusok, akik csak beszélnek a semmibe. Nem, én a szívemet adom a nézőknek. És ezért a szavaim megtalálják az utat a nézők szívéhez szerte a világon. Amikor előadást tartok Amerikában, a jegyek egy-két óra alatt elfogynak, mert az emberek láttak a tévében, és tetszett nekik a műsor. Ez engem boldoggá tesz.

– A Közel-Kelet ősi kultúrái közül (sőt talán az összes ókori civilizáció közül) az egyiptomi érdekli a legjobban az embereket. Mi lehet ön szerint ennek az oka?

– Az ősi Egyiptomban olyan vívmányok, épületek születtek, olyan kultúra alakult ki, amely semelyik másik civilizációban nem létezett. A piramisok máig elbűvölik az embereket, akik mesésebbnél mesésebb történeteket agyalnak ki arról, hogyan építették őket. Megy egy tévéműsor már vagy tíz éve az amerikai History csatornán az ókori földönkívüliekről és arról, hogy a műsor készítői szerint ők építették a piramisokat. Egyszer eljöttek hozzám, hogy szerepeljek a műsorban. Én azt válaszoltam, ha én szerepelnék, az egyben a műsor végét is jelentené, mert azt mondanám, hogy az idegenek nem léteztek, a piramisokat emberek építették. Aztán ott a Szphinx. Sokan hisznek abban, hogy valamit elrejtettek a Szphinx alatt. Hiába fúrtam le húsz méterre a szobor alá, hogy bizonyítsam, nincs ott semmi, az embereket ennek ellenére megbabonázza a rejtélyek gondolata. És persze ott van Tutanhamon, aki alig kilencévesen került trónra, és fiatalon meg is halt, mégis több mint ötezer műtárgy került elő a sírjából. Semelyik másik kultúra nem dicsekedhet hasonlókkal. Ha megkérdez egy magyar kisgyereket, hogy tud-e valamit az ókori Egyiptomról, máris sorolja, hogy piramisok, Szphinx, múmiák.

– Egyik legjelentősebb kutatási projektje a múmiák komputertomográfos (CT) vizsgálata. Mit tudtak meg ezekből a kutatásokból?

– Ezek segítségével tudtuk azonosítani (részben a fogaik alapján) Tutanhamon szüleit. Így mutattuk ki, hogy maga Tutanhamon milyen betegségekben szenvedett, és mi lehetett a halálának oka. Úgy találtuk, hogy maláriás volt, elégtelen volt a véráramlás az ujjaiban, lúdtalpa volt, és a halála előtt két órával balesetet szenvedett. Úgy hisszük, leesett egy harci szekérről, és az ütésbe halt bele. III. Ramszesz halálának okára is fényt derítettünk. Őt az úgynevezett hárem-összeesküvés keretében gyilkoltatta meg a felesége és a fia. A CT kimutatta, hogy a nyakát burkoló vastag kötés alatt hatalmas seb tátong: elvágták a torkát. De nem csak a komputertomográf segíti az egyiptológusok munkáját a XXI. században. Lézerszkenner segítségével tökéletes másolatot tudtunk készíteni Tutanhamon szarkofágjáról, maszkjáról, így azt állíthatjuk ki, az eredeti pedig mindvégig biztonságban marad. Műholdképek segítségével feltérképeztük, hogy mit rejt a sivatag homokja a nagy piramisok környezetében.

– A modern technológia másik nagy vívmányáról, a DNS-elemzésről viszont korábban meglehetősen lesújtóan nyilatkozott.

– Valóban szkeptikus voltam a múmiák DNS-analízisével kapcsolatban, mert nem hittem, hogy megfelelő tisztaságú mintát lehet belőlük nyerni. Aztán felállítottam két genetikus kutatócsoportot, és azt mondtam nekik, ha egymástól függetlenül ugyanarra az eredményre jutnak, akkor elhiszem, hogy a DNS-elemzésnek van helye az egyiptológiában. És így történt, aminek én nagyon örülök.

– A Mozlim Testvériség kormányzása milyen hatással volt az egyiptológiai kutatásokra?

– El akarták pusztítani a piramisokat. Ennek semmi köze az iszlámhoz. Az igazi mozlimok sosem akarták lerombolni a piramisokat. A Mozlim Testvériség vezetői őrültek voltak. Az iszlám nem létezhet a kereszténység, a judaizmus és az ókori egyiptomi kultúra nélkül sem. Ellenük voltam, ők pedig gyűlöltek engem. Leromboltak egy múzeumot Közép-Egyiptomban, felégettek két ősi templomot, lerombolták az iszlám múzeum egyes részeit. Hataloméhesek voltak, és hálát kell adnunk istennek, hogy Egyiptom megszabadult tőlük. Most egy olyan elnökünk van, Abdel Fattah al-Sisi, akit egész Egyiptom választott, és minden egyiptomi szeret.

– És akit ön egy interjújában II. Montuhotep fáraóhoz hasonlított.

– Igen, mert Egyiptomnak mindig erős katonai vezetőre volt szüksége. II. Montuhotep százötven évnyi káosz után uralkodott Egyiptomban. Jött, egyesítette az országot, amely így erőssé lett. Ma is hasonló vezetőre van szükségünk, és egyedül Al-Sisi lehet képes erre. Vissza kell állítani mindazt, amit Egyiptom elveszített a Mozlim Testvériség alatt. Legfőképpen a jó hírét és a külföld bizalmát. A turizmus például nagyon rossz helyzetben van, mert az emberek félnek. Pedig Egyiptom ma már biztonságos. A turisták által elköltött pénz nélkül azonban nem tudjuk finanszírozni a műemlékek fenntartását.

– Mások szerint az Egyiptomban korábban megszokott tömeges turizmus egyenesen káros az ókori romokra nézve.

– Meg kell találnunk az egyensúlyt. Az utóbbi időszakban úgy építettük ki a műemlékek látogatóközpontját, hogy maguk a romok teljes biztonságban legyenek. Meg kell értenünk azonban, hogy a turisták pénzét sehol a világon nem nélkülözhetik a műemlékek fenntartói.

– Nem mindenki rajong önért, szép számmal vannak ellenségei is. A Mozlim Testvériség idején például korrupciós vádak alapján börtönbüntetésre is ítélték.

– Nem, ez tévedés. A főügyész légből kapott vádja alapján elítélt ugyan egy bíróság, de fellebbeztünk, és azonnal megmásították az ítéletet. Egy percet sem voltam börtönben. Ha az ember jó valamiben, és híressé válik, egyből megjelennek az ellenségei is. Ha úgy adódik, szívesen lennék újra miniszter. Jó adminisztrátor vagyok, képes vagyok rá.

2015. május 23.

FÜGGŐ JÁTSZMA

Ahogy egyre több országban engedélyezik a marihuána orvosi és élvezeti célú fogyasztását, egyre felfokozottabbá válik a vita e drog valós élettani hatásairól. Katona István neurobiológus és munkatársai világraszóló felfedezést tettek a fű fő hatóanyagával kapcsolatban. A tudós álláspontja a marihuánáról nem morális elvek, ideák és előítéletek szüleménye, hanem hátterében a tudományos tények állnak.

Katona István

1973-ban született neurobiológus. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen szerzett biológusdiplomát, majd a Semmelweis Orvostudományi Egyetemen idegtudományi doktorátust. Kutatott a heidelbergi Max Planck orvostudományi kutatóintézetben, a japán Riken Agykutató Központban és a Kaliforniai Egyetemen is. Jelenleg az MTA KOKI tudományos tanácsadója, a molekuláris neurobiológiai kutatócsoport vezetője.

– Agykutatóként miért érdekli önt a marihuána fő hatóanyaga, a tetrahidrokannabinol (THC)?

– A tudományban az az érdekes, hogy a nagy áttörések gyakran meglepetésszerűen érik az embert. A kilencvenes években Freund Tamás egy akkor alig ismert idegsejttípust akart vizsgálni. Egy konferencián felfigyelt egy kutatásra, amelyben ezt az idegsejtet a THC-ra reagáló fehérje kimutatásának segítségével jelenítették meg. Tehát kezdetben számunkra ez az érzékelőfehérje (receptor), amelyhez a THC hozzá tud kötődni, csupán eszközként volt érdekes. Csakhogy kísérletezés közben alapvető ismereteket lehetett feltárni azokról az idegélettani folyamatokról, amelyeket a THC okoz az idegsejtekben és különösképpen az idegsejtek közötti kapcsolatokban, a szinapszisokban.

– A THC-érzékelő fehérje tehát az idegsejtek közötti kapcsolat szabályozásában játszik szerepet?

– A marihuánának éppen azért olyan összetett a hatása, mert az idegrendszer megannyi részén található idegsejtek végződései telis-tele vannak a THC-ra érzékeny receptorokkal. Hamarosan az is kiderült, hogy saját sejtjeink is termelnek kannabinoid hatású vegyületeket, így egyre izgalmasabbá vált a kérdés, hogy ezeknek vajon mi lehet a funkciójuk az idegrendszerben. Az elmúlt másfél évtizedben itt, a Magyar Tudományos Akadémia Kísérleti Orvostudományi Kutatóintézetében (MTA KOKI) számos kutatócsoport vizsgálta a kérdést, és mára egészen pontosan értjük, hogy ennek a kannabinoid-rendszernek a szinapszisok működésének finomhangolása a feladata.

– Mit jelent pontosan ez a finomhangolás?

– Gyakran szükség van az idegrendszerben arra, hogy féken tartsuk a túlzottan intenzív jelzéseket küldő idegsejtvégződéseket. Például az epilepsziás roham közben vagy százezer idegsejt kezd el egyszerre tüzelni, és ilyenkor rendkívül fontos, hogy legyen egy olyan rendszer, amely lekapcsolja a túl erősen működő szinapszisokat. Az epilepsziásoknál azonban a THC-érzékelő fehérjék száma a harmadára esik vissza, ezért is alakulhat ki a roham. Egy másik idegi betegségben, az úgynevezett törékeny X szindrómában (amely az autizmus egyik formája) pedig az endokannabinoidokat termelő enzimek száz nanométerrel arrébb csúsznak (ez egytízezred milliméternek felel meg), és ez az apró, szinte észrevehetetlen változás is hozzájárul a betegség tüneteihez. Mindebből azt tanultuk meg, hogy csak úgy tudjuk feltárni a betegségek molekuláris hátterét, ha a fehérjék mennyiségét nanométeres pontossággal tudjuk vizsgálni.

– Hogy lehet ilyen apró mérettartományban vizsgálni az idegsejteket?

– Korábban ez szinte lehetetlen volt, minthogy ezt a mérettartományt sem fénymikroszkóppal, sem elektronmikroszkóppal nem lehet könnyen vizsgálni. Viszont hatalmas szerencsénk volt, mert épp abban az időben jelent meg egy teljesen új mikroszkóptípus, az úgynevezett szuperrezolúciós mikroszkóp, amely igen trükkös módszerrel kerülte meg a fénymikroszkóp elvi felbontáshatárát, és azóta már Nobel-díjat is adtak a feltalálásáért. Az Európában első ilyen mikroszkópot pedig a KOKI-ba hozták kipróbálni, mert akkor még a gyártó sem pontosan tudta, hogy mire lesz jó. A következő években megtanultuk a használatát, és a világon elsőként kidolgoztuk azokat módszereket, amelyek segítségével a mikroszkóppal meg lehet mérni, hogy az idegsejtek felszínén mennyi található a kérdéses fehérjékből. A mostani felfedezésünket is azért közölte az idegtudomány egyik legfontosabb folyóirata, a Nature Neuroscience, mert a módszer jelentősége jóval túlmutat a most kimutatott jelenségen és a THC-n.

– Pontosan milyen hatását fedezték most föl a THC-nak?

– Az régóta ismert volt, hogy ha hosszú időn keresztül nagy mennyiségű THC éri az agyat, akkor viselkedési hozzászokás, tolerancia alakul ki. De ennek molekuláris háttere nagyrészt ismeretlen volt. Viszont ez fontos lenne ahhoz, hogy megértsük a világszerte terjedőben lévő orvosi és rekreációs célú tartós marihuánahasználat hatásait és mellékhatásait. Olasz kollégáink hat napon keresztül annyi THC-t adtak kísérleti egereknek, hogy ugyanannyi legyen a hatóanyag-koncentráció a vérükben, mint a kilencvenes években vizsgált, rendszeresen marihuánát szívó emberekben. Azért fontos kiemelni, hogy a húsz évvel ezelőtti marihuánafogyasztókhoz viszonyítottunk, mert míg a hatvanas évek hippikorszakában egy-két százalékos volt a füves cigi THC-tartalma, addig a kilencvenes években már három-négy százalékra ment fel, jelenleg viszont már tíz-tizenöt százaléknál tart. Tehát az olaszok elküldték nekünk az egerek agyából vett mintákat, mi pedig több mint hétezer idegvégződésben mértük meg mikroszkóppal a kannabinoidérzékeny receptorok mennyiségét. Nem tudtuk, hogy mely agymintákat kezelték THC-val és melyeket nem (ezek voltak a kontrollcsoport tagjai). Egyik nap a méréseket végző munkatársam megijedve rohant hozzám, hogy valami baj van, biztos hiba történt, mert a minták egy részében alig talált THC-érzékeny fehérjéket. Kiderült azonban, hogy szó sincs hibáról, a kezelés valóban szinte teljesen eltörölte a receptorokat az idegvégződések felszínéről.

– Ez a hatás végleges volt?

– A fehérjék 85 százaléka eltűnt a szinapszisok felszínéről, ebből 75 százalékot valószínűleg megemésztett a sejt, a többi molekula csak visszahúzódott. Ez elképesztően drasztikus hatás a biológiában. A kezelés utáni két hétben a receptorok fele újra megjelent az idegsejteken, majd további négy hét kellett ahhoz, hogy nagyjából visszaálljon az eredeti állapot, tehát a hatás visszafordítható. Agyi képalkotó eljárásokkal marihuánát tartósan használó embereket is vizsgáltak mások. Ott is hasonló eredmény jött ki: a THC-érzékelő fehérjék náluk markánsan csökkentek, majd ha négy hétig nem szívhattak füvet, a legtöbb agyterületükön visszatértek a receptorok. Mi még egy kísérletet végeztünk, amelynek talán még nagyobb az orvosi jelentősége. A cannabis ötezer éve ismert gyógynövény, egyre több országban engedélyezik újra a gyógyászati felhasználását (például csillapítja a sclerosis multiplexben szenvedők fájdalmát, illetve a hányingert). Ugyanakkor azért nem vált a marihuána olyan általánosan elterjedt gyógyszerré, mint például az aszpirin, mert van pszichoaktív mellékhatása, és nagy dózisban éppen ellentétes hatásokat is kiválthat. Az orvosi célú marihuána hatóanyag-tartalma mindenesetre tizedakkora, mint a kábítószerként szívott fűé, és eredményeink szerint ennek megfelelően sokkal kevésbé csökkenti az idegvégződések receptorainak számát.

– A cannabis körüli viták egyik sarokpontja, hogy vajon hozzá lehet-e szokni, függővé lehet-e válni tőle.

– A kutatási eredményekből úgy tűnik, hogy a THC bizonyos hatásaihoz hozzá lehet szokni. Például a fájdalomcsillapító hatása idővel csökken, tolerancia alakul ki vele szemben az emberben, és ugyanahhoz a hatáshoz egyre nagyobb dózisra van szükség. Ezzel szemben az euforikus hatás csökkenésére nincsenek adataink. Mindez arra utal, hogy a marihuána különböző hatásainak hátterében nagyon eltérő idegi mechanizmusok állhatnak. A statisztikák szerint a rendszeres fogyasztók nyolc százaléka függő. Nehéz pontosan meghatározni, hogy mit nevezünk függésnek. Aki cigarettázik, az pontosan ismeri az érzést; hiába tudja az idegrendszerének a racionálisabb fele, hogy nem szabadna dohányoznia, egy másik agyterülete miatt azonban folytonosan sóvárog a nikotin után.

– A marihuána legalizálásáért küzdők gyakran érvelnek azzal, hogy míg a marihuána miatt közvetlenül senki sem hal meg, addig a legális drogok, az alkohol és a nikotin miatt százmilliók vesztik életüket. Mi ebben az igazság?

– Én határozottan ellene vagyok annak, hogy rossz dolgokat hasonlítsunk össze, és azért engedélyezzük az egyik rossz dolgot, mert a másik legális. Tartózkodnunk kell minden függőséget okozó anyag rendszeres használatától. Minden szer, amely függőséget okoz, valójában tanulási betegséget vált ki az idegrendszerben. Ezek az agy jutalmazó rendszerét aktiválják, és ugyanúgy dopamint szabadítanak fel, mint a valóságos élmények, eredmények, tettek után érzett öröm, méghozzá váratlanul nagy mennyiségben. A dopamin pedig fokozza az idegi tanulási folyamatokat. Így könnyen megjegyezzük, hogy mitől is lett nekünk akkor olyan nagyon jó, és újra keresni fogjuk az eufóriát kiváltó viselkedési formákat: a füves cigit, az alkoholt vagy a heroinos fecskendőt. Ezek a megtanult viselkedésminták szinte kitörölhetetlenek az agyunkból, ezért mindennél fontosabb a megelőzés. Tagadhatatlan azonban, hogy a tudatmódosító szerek részei az emberi kultúrának, eltörölni őket lehetetlen. Ezért az lenne etikus, ha minden legális, szenvedélybetegséget kiváltó anyagból származó adóbevételt a fiatalokat célzó prevenciós programokra és az addikciós klinikák munkájára  költenének. Ha már kialakult a súlyos szenvedélybetegség, akkor a beteget nem a börtönőr, hanem a terápiás szakemberek gondjaira kell bízni.

– Hogyan kellene kezelni a fiatalok marihuánahasználatát? Érdemes-e a lelkükre beszélni, vagy ezzel csak ellentétes hatást válthatunk ki náluk?

– Már a kiskamaszok is megértik, hogy minden könnyen szerzett jutalom az igazi jutalom értékét veszi el. De az, hogy megértik, nem jelenti azt, hogy eszerint is fognak cselekedni, hiszen az újdonságkeresés kamaszkorban rendkívül erős motiváció, és az új élmények megint csak dopamint szabadítanak fel az agyban. Teljesen normális tinédzserviselkedés a kockázatkeresés és saját korlátaink feszegetése. A felmérések szerint a kamaszkori tanulás azonban olyan fontos, hogy aki tizenéves korában rendszeres drogfogyasztóvá válik (itt drog alatt az alkoholt és a cigarettát is értem), az ötven százalék eséllyel függő lesz egész életében. Ezzel szemben aki 21 éves kora után próbálja ki ezeket, az csak hét-nyolc százalék eséllyel válik függővé. Emiatt én arra szoktam biztatni a gimnazistákat, akiknek előadásokat tartok, hogy legalább várjanak 21 éves korukig, ha már olyan nagyon ki akarják próbálni a tudatmódosítást, mert akkor nagyobb eséllyel tudják majd a helyén kezelni.

– Vannak-e a füvezéshez köthető hosszú távú ártalmak?

– Nagyon fontos tudatosítani mindenkiben, hogy a hippikorszak „könnyű” drogja tizedannyi hatóanyagot tartalmazott, mint a mai füves cigik, és a kereslet-kínálat alaptörvényei miatt ez a trend csak folytatódni fog. A hatvanas években általában csak azoknak lehetett a marihuánától hosszú távú károsodásuk, akik például genetikai okok miatt erre érzékenyek voltak. Az egyre koncentráltabb THC elterjedése viszont mára felszínre hozott egy új és súlyos mellékhatást: a skizofréniát. Egy friss angol tanulmány szerint a fiatal londoni skizofréniások negyede a magas THC-tartalmú cannabis miatt él át paranoid szorongásos rohamokat. Még veszélyesebbek a szintetikus kannabinoid hatású vegyületek, amelyek még erősebben képesek aktiválni a receptorokat. Az utóbbi időszakban feltűnt, herbálnak vagy biofűnek nevezett anyagok nagy veszélyt jelentenek a fiatalokra, fogyasztásuk gyakran tragikus kimenetelű.

– Ön legalizálná-e a marihuánát?

– Az előbb említett jelenségek nagyon veszélyes folyamatokra figyelmeztetnek, és e trendek jórészt a piac teljes szabályozatlansága miatt harapózhatnak el szerte a világon. Ezeket megfékezendő egyre több országban engedélyezik a marihuánahasználatot, szabályozott keretek között. A következő években fog kiderülni, hogy így csökkenthetők-e az egészségügyi és szociális károk, és jobb hatással van-e ez a fiatalok veszélyeztetettségére. Ebben az esetben megfontolható, hogy egy szigorú állami monopólium keretei között ellenőrizhető lenne-e a kémiai minőség, csökkenteni lehetne-e hatóanyag-tartalmat, és hatékonyan ki lehetne-e zárni a veszélyeztetett csoportokat, például a huszonegy év alattiakat a fogyasztásból.

2015. június 27.

JAMES BOND WILL RETURN